Miroslav Pindiak

DEJINY BOHA

Tribun EU

2012

© Miroslav Pindiak, 2012

Corrections © Kristýna Sameliaková, 2012

Obsah

Úvod

Vývoj kresťanskej viery do r. 150

Kresťanské skupiny v r. 150–220

Úvod

V príručke pasívneho kresťana som sa zaoberal faktami života a smrti Ježiša očami jeho nasledovníkov, či už išlo o kanonických evanjelistov alebo evanjelistov, ktorí sa z rôznych dôvodov stali nepohodlnými pre nasledujúci rozvoj kresťanstva. Poukázal som na vedecké zistenia súčasnosti a rozdielne názory, ktoré sa vyformovali krátko po tom, čo Ježiš odišiel z tohto sveta. Takmer celé tri storočia existovalo množstvo kresťanských skupín, ktoré si Ježiša ako osobu a taktiež jeho smrť vykladali rôznymi spôsobmi. Po prvom koncile v Nikaii r. 325 sa však situácia zmenila. Mnohé skupiny boli rozpustené a ich učenie vyhlásené za heretické, čím sa vytvoril priestor pre vytvorenie jednej (no nie jednotnej) kresťanskej viery. Cirkev, hoci má zakotvenie len v jedinom verši Matúšovho evanjelia (16,18-19), sa odvtedy chápe ako „nevesta Kristova“. Mnohí teológovia považovali a stále považujú cirkev za to najdôležitejšie, čo sa kresťanstva týka a podriaďujú tomu aj myslenie veriacich ľudí. Cirkev sa javí, že skutočne láskyplne otvára náruč k svojim dietkam, no zabúda, že veriaci majú právo, ak nie povinnosť, pamätať prostredníctvom histórie na časy, kedy cirkev ľudí celé storočia trýznila a šikanovala takou obrovskou mocou, že sa jej nič nevyrovnalo. Tá doba je už preč, no vzhľadom na časový úsek sa tá doba skončila akoby včera.

Túto knihu som napísal v dejinných posunoch a je venovaná tým, ktorí nepoznajú okolnosti dejín kresťanstva. Súčasnosť, hoci preplnená informáciami, naozaj nedáva veľa príležitostí ich vôbec poznať. Snažím sa poukázať na to, že katolícke kresťanstvo nie je víťazom v súperení s inými kresťanmi vďaka svojej pravde, ale vďaka politickým hrám, ktoré vylúčili ostatných hráčov skôr, ako by sa ich kresťanské učenie vôbec mohlo rozvinúť. Teda nejde o víťazstvo správnych formulácií nad nesprávnymi, ale rafinovanejších, úskočných a prešpekulovanejších nad priamymi a jednoduchými. Kniha sa snaží vyjadriť, že čím je časové obdobie od Ježiša k nám dlhšie, tým početnejšie špekulácie vznikali. Myslím, že pravdu o Bohu a Ježišovi treba hľadať v čo najtesnejšom období po udalostiach, ktoré sú pre kresťanstvo kľúčové.

„Pravda“, ktorá sa nám predkladá ako nespochybniteľná a nemenná, bola toľkokrát spochybnená a zmenená, že už obsahuje len pramálo z toho, čo bolo pôvodne mienené. Možno nám ju vedia naservírovať, aby bola dôveryhodná, možno má svoje opodstatnenie podporené dôveryhodnými dôkazmi, ale ani zďaleka to už nie je tá „pravda“, ktorú si zaslúžime vedieť. Nie náhodou majú dejiny cirkvi tak veľa spoločného s politikou. Čím viac poznatkov máme, tým viac si uvedomujeme, koľko vecí zostalo utajených a pozmenených. Možno sme my sami príliš vystrašení hľadať korene kresťanstva a nájsť niečo, čo sa prieči súčasnému predmetu viery. No možno sú medzi nami takí, ktorých to vôbec nezaujíma. Ale... naozaj je večnosť, ktorá čaká po okamihu smrti, taká nezaujímavá a pre našu existenciu tak banálna? Čo je potom dôležité, ak nie toto?

Ortodoxná kresťanská viera sa vytvorila závratnou rýchlosťou v priebehu niekoľkých desaťročí 4. storočia a ďalej bujnela nasledujúce storočia. Ja sa pokúsim prejsť všetky základné mýlniky jej dejín v tejto knihe. Kresťanstvo ako viera žiaľ nie je iba láskou k blížnemu medzi veriacimi na strane jednej, no nie je tiež len inkvizíciou a križiackymi výpravami v očiach neveriacich na strane druhej. Medzi Ježišom a pontifikátom Benedikta XVI. sa toho udialo omnoho viac. Medzi týmito postavami možno nájsť hodnotnú pluralitu názorov a mnohé kresťanské smery myslenia počas storočí, ktoré boli najprv uznávané a neskôr zatracované. Spoznáme kresťanskú filozofiu a v neposlednom rade sa pozrieme aj na vplyv cirkvi na politickú situáciu v Európe i vo svete, s čím bezprostredne súvisí aj násilie, ktoré kresťanstvo sprevádza od jeho počiatkov. Náboženstvo nie je len vnútorným presvedčením ľudí, ale žije aj navonok. Jeho predstavitelia i vyznávači sa potýkajú s morálkou, sociálnymi zmenami, liberálnymi názormi, s tradíciami, filozofiou, s vysvetľovaním Písma a samozrejme s inovercami, pred ktorými svoju absolútnu pravdu bránia argumentmi i fyzickými zbraňami.

Násilie v mene viery nie je typické len pre kresťanstvo, ale možno ho nájsť v mnohých iných náboženstvách, ktoré vznikli dávno pred ním. Keďže je však kresťanstvo ústrednou témou tejto knihy, nebudeme sa téme násilia vyhýbať. Pozrieme sa teda na násilie, ktoré vyvstalo pri konfrontácii s inými kultúrami a náboženstvami, predovšetkým proti pohanom a islamu, ale aj na násilie páchané vo vlastných radoch, formou potláčania heréz. Podotýkam, že sa budeme zaoberať vojnami, ktoré v sebe nesú závan náboženstva, no nevyhneme sa ani vojnám, ktoré priamo, alebo nepriamo vyvolal niektorý pápež, alebo tým, ktoré zásadne ovplyvnili históriu, i keď išlo o vojny svetské. Nebudeme sa však zaoberať vojnami, ktoré medzi sebou viedli kresťanskí králi Európy navzájom, pretože tieto vojnové konflikty neboli konfliktami náboženskými. V 1.700 ročnej kresťanskej histórii Európy by sme takýchto vojen a konfliktov napočítali a zdokumentovali stovky, to však nie je zámerom tejto knihy. Trvá nepredstaviteľne dlho, kým sa politika odlúči od vnútorného prežívania ľudí a spoločnosť sa sekularizuje, no aj v sekulárnej spoločnosti budú vždy prežívať snahy o presadenie náboženských ideálov do spoločenského života.

Sčítaným čitateľom možno budú chýbať niektoré detaily vývoja, no zaoberanie sa nimi, by znásobovalo rozsah tejto, už aj tak dosť obšírnej knihy. Snažil som sa zaoberať všetkým, čo som považoval za dôležité. Niektoré kapitoly môžu pôsobiť príliš široko, no história je históriou práve vtedy, keď sa v nej prejaví náväznosť udalostí a neopomína žiadne epizódy. Čaro kníh podobného žánru je práve v tom, že takéto časti možno jednoducho preskočiť a zaoberať sa nasledujúcou kapitolou.

Táto kniha tvrdí, že to, v čo veríme resp. k čomu nás naši blízki priviedli, tu nebolo vždy, že je možné klásť otázky, na ktoré existujú odpovede aj pre tých najostýchavejších kresťanov a že existovali ľudia, ktorí po stáročia robili všetko preto, aby to nevyšlo na povrch. Každý veriaci človek má právo poznať prameň svojej viery, čo viera ako taká obsahuje a čo tomu všetkému predchádzalo. Prostredníctvom tejto knihy chcem čitateľom ukázať nie jediné, ale hneď niekoľko dverí, ktorými sa možno dostať k jadru viery.

Kniha je výsledkom mojich zistení a hoci bude pravdepodobne pôsobiť stranne, snažím sa byť v popisovaní udalostí spravodlivý. Je nesmierne ťažké zdržať sa predsudkov či vlastných názorov, ale práve to znamená poznávanie. Niečo poznať totiž značí vytvoriť si vlastný názor. Jej úlohou je viesť k revízii doterajších poznatkov a predostrieť čitateľovi mnohé neznáme informácie o tom, ako sa svet dopracoval k súčasnému obsahu viery rôznych kresťanských skupín. Viem, že mnoho ľudí bude informácie tu popísané odmietať, pretože ich myseľ nie je pripravená, no táto kniha určite dokáže pomôcť v tvorbe vlastného svetonázoru. Ak sa jej to nepodarí, jej posledným posolstvom pre čitateľa je: „premýšľaj“.

Dogma – vysvetlenie pojmu

Názov dogma pochádza z gréckeho slova dokein, voľne preložiteľné ako „zdá sa mi“, „páči sa mi“, ale predstavuje aj rozhodnutie považované za nesporný fakt. Pojem je používaný vo vedeckých zisteniach i zákonoch, a do náboženstva sa preniesol z filozofie. Dogma je jednoduchým, no presným vyjadrením duchovnej pravdy, učenia, ale takisto aj nariadením, pravidlom. Je nemennou a nedotknuteľnou „pravdou“ a v súčasnosti tvorí podstatu katolicizmu. Nebolo tomu tak vždy a opäť sa odvolám na príručku: Len niekoľko desaťročí po smrti Ježiša už existovali skupiny kresťanov, ktorí mali úplne iný pohľad na tajomstvo viery než je tomu dnes. To, čo učí súčasná teológia sa teda ani zďaleka neučilo vždy, všade a všetkým. Nikajský koncil r. 325 vytvoril z dovtedy za sektu považovaného kresťanstva, štátne rímske náboženstvo prístupné pre všetkých. Spovrchnenie kresťanstva ľuďom, ktorí doňho vstupovali s vidinou určitých výhod, dovolilo cirkevným otcom započať úpravu evanjelia – takto sa začínajú dejiny dogmy. Keďže je výsledkom ľudských úvah nad javmi opísanými v Písme (hlavne nad neurčitými alebo nedostatočne vysvetlenými), bola v minulosti predmetom teologických sporov. V neskoršom období sa katolíci a protestanti navzájom obviňovali z odklonu od pravej viery.

Prekrucovanie alebo popieranie dogmy je trestané. Dogmy sa rodili v mysliach jednotlivcov, no prijímané boli vždy spoločenstvom z rôznych politických, mocenských, ale aj osobných záujmov a ich implementácia predstavovala extrémny útlak pod úplnou kontrolou neomylnej cirkvi, kedy pod hrozbou vyradenia z bežného života (odmietnutie sobáša, pohrebu, krstu, nehovoriac o exkomunikácii a podozreniu z herézy) či dokonca hrozbou smrti prostého človeka, musel takýto človek učenie cirkvi chtiac-nechtiac prijať. Jej prijatie predstavuje nemennosť, neomylnosť a nezrušiteľnosť. Dnes je možné pozrieť sa na dogmy kriticky, no aj po dvetisíc rokoch kresťanskej histórie sú kritické hlasy len ojedinelé. Kňazi samozrejme viac zatemňujú ako vysvetľujú a na prípadné otázky odpovedajú: „nedumajte o tom, to sa neprísluší“. Dogmatická a slepá viera je pre niekoho stále vierou najlepšou. Kým grékokatolícka cirkev ukončila vytváranie dogiem s ukončením sporu o obrazy, rímskokatolícka cirkev si ponecháva možnosť tvorby nových dogiem i naďalej.

Ak je niečo nemenné, nemôže to mať ani dejiny, pretože nedochádza k vývoju. Kresťanská dogma ich však napriek tomu má. Hlavne v prvých storočiach je dogma premenlivá, zdokonaľuje sa a formuje i keď platí, že je nemenná ako biblia, či kresťanské učenie, nie je v nej nič na doplnenie alebo odstránenie. Stav dogmatickej premeny sa vysvetľuje premenlivosťou subjektívneho myslenia, zatiaľ čo dogma samotná premene nepodlieha. Vývoj dogmy popisujú autori Moehler, Newman a Harnack.

Autor Adolf von Harnack hovorí, že dejiny dogmy sú deformáciou evanjelia a kolosálnym omylom. Ak ich človek nepozná, ťažko môže rozlíšiť, čo z toho, čo mu je predkladané, je skutočné náboženstvo pochádzajúce od Boha a čo výplodom špekulácie ľudí, ktorých kryje autorita cirkvi. Existencia dogiem je vlastne zbytočná, pretože všetko, čo je potrebné pre kresťanstvo či spásu, obsahujú evanjeliá. Neprehľadnosť dogiem a ich existencia sa skrýva pod frázou „Božie tajomstvo“. Prečo by sa však Boh mal snažiť byť pre niekoho tajomný? Veď aj bez tajomnosti je človeku ťažko rozpoznať, čo od neho vyžaduje, pred čím ho vystríha, a čo mu prikazuje samotný Boh, a do čoho ho tlačí, zväzuje a mätie samotná cirkev. Čím viac skúmame veci, o ktorých si myslíme, že poznáme, tým skôr dôjdeme k záveru, že veľa vecí zostáva nepoznaných.

Viera predstavuje prijatie tvrdenia ako pravdivého, napriek nedostatočnosti alebo neexistencii dôkazov. Viera sa teda presahuje hranicu faktov a poznateľného, a dostáva sa do sféry prianí a predpokladov. Čo je kresťanská viera? Viera je prejavom prijatia Kristovej zásluhy a podmienkou spásy (u protestantov jedinou). Je to dôvera a spoľahnutie sa na Boha. V súperení s inými náboženstvami, predovšetkým polyteistickými, nebolo kresťanstvo ničím výnimočné. Ježišov život som popísal už v Príručke pasívneho kresťana, preto sa k nemu nebudeme vracať, no priam rozprávkové počatie spojené so scenériou narodenia však možno nájsť aj v iných, dokonca starších náboženstvách. Panne Izis v Egypte je pred 5000 rokmi zvestované Thawom, že sa jej narodí Horus. Oplodnenej svätým duchom Nefom sa jej nakoniec narodí syn boha Ra. Z panny Danné sa narodil i grécky boh Perzeus či Dionýzos, ktorý premieňal vodu na víno, z panny Deraka sa narodil indický boh Krišna, z panny Maie sa narodil rímsky boh Merkúr, z panny Rhei Sylvie rímsky hrdina a jeho zakladateľ Romulus. Aztécky boh Hiutzlipochtli sa narodil z guličky pierok, ktoré si uschovala jeho matka, panna Nana dala život Attisovi z Frýgie ponorením jablka do krvi zabitého Agdestrisa a i matka Džingischána (svetského panovníka veľkej časti Ázie v 13. storočí) počala len pôsobením svetla. Všetky tieto postavy až na Romula a Džingischána sprevádzali pády hviezd pri narodení, bohovia počas života robili zázraky, mali svojich nasledovníkov a po násilnej smrti boli vzkriesení. Ako bolo napísané v príručke Pasívneho Kresťana, Mária v evanjeliách nevystupuje ako niekto, kto porodil Boha, nespomína si na rozhovory s anjelmi, či nepoškvrnené počatie, ktoré dokazujú Ježišovo Božstvo. Naopak, spomínajú sa jej ďalšie deti a pravdepodobne aj jej nový manžel po smrti Jozefa.

Vyzdvihovanie chudoby nositeľa myšlienok je príznačné pre náboženské postavy (Ježiš, Budha, Mohamed), ale aj svetských vodcov. Ani v tomto ohľade kresťanstvo nevyniká medzi inými náboženstvami. Čo teda spôsobilo, že kresťanstvo po celých dvoch tisícročiach vedie vysoko nad inými náboženstvami a hlásia sa k nemu dve miliardy ľudí? Pozrieme sa na to..

Mitraizmus ako konkurent kresťanstva

Mitraizmus je náboženstvo s dlhou históriou siahajúcou k perzským a indickým zoroastriánom. Do širokého okolia sa dostáva prostredníctvom výbojov Perzskej ríše v 6. storočí pr. Kr. a neskoršej Partskej ríše. Mithra v preklade znamená „priateľstvo“ alebo „zmluva“, no nie je to jeho jediný význam. Védsky Mithra je láskavý, zmierlivý, uvažujúci a blízky ľuďom. Spolu s Varunom tvoria dve tváre najvyššej moci, akýsi kozmický rád, kde Varuna je temný, hrozivý a ľuďom vzdialený. Keďže je indické náboženstvo extrémne polyteistické a Mithra tu tvorí jedného z miliónov, určitý posun sa deje v Perzii. Avestský Mithra je výsledkom Zarašutrovho morálneho monoteizmu. Božstvá sú nahradené jediným božstvom Ahurom Mazdom, ktorý má 6 nesmrteľných svätých. Prví dvaja z nich nie sú nik iný ako Mithra a Varuna. Dokonca názov Ahura Mazda sa vysvetľuje ako ako Varuna-Mithra, opäť dve tváre kozmického poriadku. Tak ako sa kresťanskí svätí uctievajú podľa jednotlivých lokalít i Peržania nakoniec uctievajú Mithru ako bojovníka a ochrancu Mazdovho sveta. Je považovaný za spravodlivého boha, ktorý má stále blízko k ľuďom a čo je dôležité, zmieruje ľudstvo s vyšším božstvom. Jeho kult sa dostáva do Mezopotámie, Sýrie, Arménie, Anatólie a Libanonu. I keď sa Perzská ríša zrúti pod náporom macedónsko-gréckej invázie v poslednej tretine 4. storočia pr. Kr., kult sa v helenizovanom svete zachováva a nadobúda nové tvary. Symbol boha Apolóna, ktorým je Slnko, sa stáva aj symbolom Mithru. Mithradates (daný Mithrou) je meno pre kráľov v kráľovstve Pontu (Malá Ázia) i Partskej ríši, dokonca ho uctievajú aj Púni v severnej Afrike. Prvýkrát sa s Mithraizmom stretajú Rimania v prvom storočí pr. Kr. počas Pontských vojen v Malej Ázii. Kult však vtedy už opäť trochu zmenil tvár. Bojovníci vo vojne proti imperialistickému Rímu vyznávajú Mithru ako boha, ktorý spája bojovníkov do určitého záväzku. Takto ho poznali Rimania aj počas Partských vojen v Mezopotámii a prijali ho ako vojenského boha. Tisíce rímskych mužov v légiách, ktorí slúžili celé roky na Blízkom Východe, verili na bratstvo v zbrani a prijať Mithru posväcujúceho ich vieru nerobilo problém. Keďže posádky sídlili v najväčších mestách krajín ktoré okupovali, v Libanone sa stavba svätýň obmedzila na Týros, Sidón a Laodiceu, a podobne je tomu aj v Sýrii.

Keď Pompeius porazil anatolských pirátov r. 67 pr. Kr., približne 20.000 ich bolo presídlených na Sicíliu a do južnej Itálie. Mnohí z nich boli Mitraisti a tak sa kult začína šíriť aj v Itálii. Najväčšie rozšírenie zaznamená kult práve v čase, keď kresťanstvo zažíva existenčné problémy. V židovských vojnách (v r. 70 a opäť 130-135) je Palestína rozvrátená a Židia sú rozptýlení po ríši. Kresťania zdieľali spoločný osud a tak sa Mithraizmus nerušene šíri ďalej. Nie je to však už len perzský Mithra, ale Mithra šíriaci sa rímskou ríšou. Medzi r. 160-235 sa dostáva až do Panónie, Hispánie a Británie. Zatiaľ čo v Hispánii vznikne asi len 10 stánkov, Grécko, Macedónsko a väčšina Galie (dnešného Francúzska) nezaznamenáva žiadny vplyv Mithraizmu. Posunom legionárov do Európy však bujnie kult na hraniciach ríše. V Dácii (Rumunsko) vzniká asi 20 svätýň, v Trácii (Bulharsko) asi 40, v Panónii (Maďarsko, Rakúsko) asi 50, na hraniciach s Germániou asi 30 svätýň. V samotnom srdci ríše, v Ríme, strednej a severnej Itálii vzniká asi 100 svätýň a podobne tomu je aj v Dalmácii. Každá svätyňa, bez otvorov a okien pripomínajúca kryptu či jaskyňu, bola určená pre 10 až 50 ľudí. Okrem vyobrazenia Mithru sa tam nachádzal oltár, niekoľko lavíc a malý bazén naplnený vodou. Kult prijímali prevažne legionári, bežní vojaci, no postupne sa rozšíril aj na veliteľov, centurionov, prefektov, legátov, pisárov a úradníkov (pokladníkov, vyberačov daní, colníkov). Légia o sile 5.300 mužov však chránila hranice z tábora, pri ktorých vznikali celé mestá. V nich žili rodiny vojakov, zásobovači, remeselníci, stavitelia a ďalšie potrebné osoby, preto sa Mithraizmus prenášal aj na nich. Ženy však nemohli byť členkami, a na obradoch sa nezúčastňovali ani pasívne. Z Mithraizmu sa takto stáva mestské náboženstvo, vidiek zostáva nezasiahnutý.

Nováčik vstupuje do svätyne nahý so zaviazanými očami, pokľakne a podstúpi asi 80 skúšok, vrátane predstierania smrti. Účeník je „pokrstený“ vodou, odmieta symbolickú korunu sveta (ktorá predstavovala túžbu po materiálnych statkoch a vláde) a vyberá si meč, symbol víťazstva nad zlom.

Ústrednou témou Mithraizmu je tauroktonia, Mithra zabíjajúci býka bodnutím do pleca, čo je základným motívom nástenných obrazov a sôch. Predstavuje vyvrcholenie jeho hrdinských činov. Krv býka oživuje všetky tvory, je to obeta venovaná ľuďom, nie bohom. Krv totiž vo viacerých kultoch predstavovala sídlo duše a života. Mithraisti si tento akt pripomínajú vo svätyni oživujúcim obradom, kde taktiež rituálne zabijú zviera, najčastejšie hydinu či dobytok a krv nahrádzajú vínom. Obeta je prejavom zmieru s bohom a zároveň posilňuje život, spája živých čeliacich smrti. Iniciačná prísaha je potvrdená hostinou, pred ktorou sa účastníci symbolicky umyjú v bazéne s vodou, aby sa očistili od hriechov. Všetko sa to deje 25. Decembra, v čase rovnodennosti, kedy sa dni opäť začínajú predlžovať. V tento deň sa zo skaly narodil Mithra. Príchod troch kráľov, resp. lepšie povedané mudrcov sa udial možno práve preto, lebo Ježiša považovali za vtelenie boha Mitru (veď pochádzali z Perzie, kde sa kult boha Mitru zrodil). Kozmológia siaha trošku ďalej a podľa helénskej mytológie vládca času Kronos dáva blesk Diovi (Oromazdovi v Perzii je zobrazovaný ako muž s levou hlavou, štyrmi rukami, ovinutý hrubým hadom). Ten poráža zlo (titánov) a zo skaly sa rodí Mithra v prítomnosti pastierov. Slnko pokľakne pred novým bohom a ponúka mu svoju korunu, čo z neho robí aj boha Slnka a teda symbolika rovnodennosti, návratu Slnka na Zem je na mieste. Dva slnovraty v roku delia rok na tri časti a v každej z nich vládne Mithrova „slnečná trojica“, na jar je to Cauto a na jeseň Cautopates. Mithra však nie je stvoriteľom, je udržiavateľom, chráni fyzický život.

Zhrňme to, čo sme sa dozvedeli: Mithra sa rodí 25. decembra v prítomnosti pastierov, vykoná obetu pre ľudí, ktorí si ju večerou pripomínajú, krv nahrádzajú vínom, rituálne sa očisťujú vodou a vodou polievajú aj novoprišelcov. Tento boh je ľuďom blízky, jedná vo svete, na svete a pre svet, aby ho krvou býka oživil a zachránil. I keď je Mithra ľuďom blízky záchranca, stojí nad ním najvyššie božstvo. Napriek tomu ho mnohí považujú za všemohúceho pána vesmíru.

Povedomé? Nuž okolnosti dejín nedokážu presne určiť, kto kopíroval koho, nakoľko kult Mithru sa šíri rímskou ríšou od 1. storočia pr. Kr. do 3. storočia po Kr., no je otázne či helenizovaný Mithra mal všetky tieto atribúty už pred narodením Krista, alebo sa do kultu dostávali v čase vzniku kresťanstva. Čo však spôsobilo, že kresťanstvo zvíťazilo? V prvom rade je to vylúčenie žien z účasti na náboženstve, mithraizmus je mestské, elitárske náboženstvo štátnych funkcionárov a vojakov, nemá záujem šíriť sa medzi masy jednoduchých ľudí a teda zostáva pre prostý vidiek uzatvorené. V rámci vierouky možno poukázať na fakt, že Mithra je síce spasiteľ, ale nie je vzkrieseným bohom, nie je živým dôkazom posmrtného života s ktorým by sa veriaci stotožňovali a to rozhodlo. V mithraizme je dôležitý život fyzický, žitý teraz, nerozlišuje medzi telom a dušou, či svetlom a temnotou. Mithra neponúka večný život ani individuálnu spásu. V spojení s tým, že kresťanstvo je náboženstvo ponižovaných, chudobných, chorých, slabých, osamelých atď. získalo na svoju stranu široké masy ľudí, ktorých mithraizmus opomenul.

I keď je dokázané, že cisár Commodus (180-192) o kulte vedel, nedá sa dokázať, či doň patril. Cisári Dioklecián (286-605), Galerius (305-311) a Licinius (308-311) ho však považujú za „ochrancu svojej moci“. Už o generáciu neskôr sa kresťanstvo stáva štátnym náboženstvom a hoci polyteizmus nie je zakázaný, krvavé obety áno. Kresťania veľmi rýchlo osočili mithraistov s napodobňovania sviatostí krstu a eucharistie (Tertulián 200-220 po Kr.), a tak ako sami boli podozrievaní z kanibalizmu, i oni z kanibalizmu podozrievali Mithraistov (svätyne totiž obsahovali pozostatky ľudí, ktorí sa tam nechali pochovať). Svätyne, vlastne krypty a jaskyne vyvolávali v kresťanoch pocit spojenia s démonmi. Úpadok kultu urýchlil aj vpád Germánov v r. 370-430 ktorí prekračujúc hranice ničia legionárske mestá a mitraistické svätyne s nimi. V piatom storočí sa známky o existencii tohto kultu v Európe strácajú.

Vývoj kresťanskej viery do r. 150

Po viac ako storočí od smrti Ježiša sa kresťanská viera vyvíjala veľmi rýchlo a rôznymi smermi. Len niekoľko desaťročí po smrti Ježiša už vymiera aj prvá generácia jeho pôvodných nasledovníkov. Jakub Spravodlivý, Šimon Peter a Pavol, ako najvýznamnejší apoštoli Ježiša, umierajú mučeníckou smrťou v 60. rokoch prvého storočia a ďalší apoštoli v nasledujúcom období. Biskupom v Ríme sa po smrti Petra, ak Peter vôbec pápežom bol, stal Linus (67-79), po ňom martýr Anakletus (79-88) a Klement I. (89-100). Peter sa totiž v pôvodnej Liber Pontificalis (oficiálnej knihe pápežov) nenachádza a chronológia začína Linusom. Peter je doplnený do spisu až v štvrtom storočí. Do r. 100 vznikli Pavlove listy a evanjeliá (kanonizované), ktoré sa neskôr stali základom viery mladej cirkvi. Smrťou vodcu kresťanov Šimona, Ježišovho brata, sa Ježišova dynastia stráca v dejinách a nastupuje teológia žiakov apoštolov a Pavla, ktorí sa stali biskupmi po celej Rímskej ríši. Cirkev kresťanov sa rýchlo stáva nejednotnou, vzniká niekoľko kresťanských skupín, ktoré napriek svojim rozdielom, majú spoločné črty:

1. Snaha o poznanie Boha

2. Zodpovednosť za skutky je zodpovednosťou voči Bohu

3. Povznesenie nad svet (stránenie sa materializmu)

4. Dôvera v Krista (bez ohľadu na to či bol človek, Boh, alebo poloboh)

5. Nádej na večný život (bez ohľadu na to, či v tele alebo mimo neho)

Na Krista sa vzhliadalo ako na zjaviteľa Boha s novým zákonom, no vykúpenie ľudstva smrťou Krista ešte nie je obsahom učenia. Pavlovské učenie o ospravedlnení prostredníctvom viery, milosti a pokánia je vyvracané tézou, že ospravedlnenie milosťou a vierou je len začiatkom cesty človeka. Viera človeka sa premieta aj do jeho skutkov a skutky sa stávajú ďalšou podmienkou vykúpenia.

Vtedajšia cirkev zahŕňala len niekoľko lokalít Rímskej ríše, predovšetkým Jeruzalem (ktorý kresťania opustili pod vedením Ježišovho brata Šimona r. 70), Antiochia a Damask v Sýrii, zopár v Malej Ázii (kde kresťanstvo šíril Pavol) ako Efez, Smyrna, Hierapolis a Kolosany, lokality v Grécku (Korint) a Macedónii a samozrejme Rím v Itálii.

Biskupi (pápeži) v Ríme: Evaristus (100-105), Alexander I. (105-115), Sixtus I. (116-127), Telesforus (127-137), Hyginus (137-140) a Pius I. (140-154). O všetkých z nich sa traduje, že zomreli mučeníckou smrťou. Vyplýva to zo spisov neskorších cirkevných otcov počnúc Irenejom.

Významnejšími ľuďmi kresťanstva ako pápeži boli vtedy Papiáš z Hierapolisu, ale aj svätý Polykarpos zo Smyrny (69-155), Ignátius z Antiochie (35-107), ktorí boli učňami evanjelistu Jána a zomreli mučeníckou smrťou. Ignátius údajne prejavoval radosť z blížiacej sa martýrskej smrti. Cirkev žiadal, aby sa ho nesnažila oslobodiť, a že ak naňho levy nebudú mať chuť, vydráždi ich.

Postupné rozdiely kresťanských skupín do r. 150

Pôvodným a hlavným rozdielom prvých kresťanov bolo vnímanie podstaty Ježiša resp. Krista:

- Adopcionisti – Verili, že Boh si človeka Ježiša vyvolil, obdaril ho duchom počas krstu a keď sa osvedčil, dostal panovnícku hodnosť – Stal sa Bohom

- Pneumatici – Verili, že Ježiš bol najvyššou duchovnou bytosťou po Bohu, vlastne „druhý“ Boh v jednote s pôvodným Bohom, ktorý sa po dokončení misie vrátil do neba

Zatiaľ čo adopcionisti neuspeli vo vysvetlení ich pohľadu ku kozmu a ľudstvu, pneumatici rozvinuli svoju teológiu o preexistencii ducha. Pre pneumatikov teda Kristus existoval vždy a prebral ľudský obal. Takto sa vytvoril docetizmus, pretože uvažovanie o Ježišovi ako „len“ človekovi, bolo urážlivé.

Docetizmus teda predstavuje kresťanský smer, ktorý nechápal Ježiša ako človeka z mäsa a kostí, ale bytosť, ktorá sa taká len javila, zdala (dokeo = zdať sa). V skutočnosti boli dva prúdy docetistov:

1. Prvý chápal Ježiša ako bytosť, ktorá mala podobu človeka, no nemala skutočné fyzické telo, preto Ježiš nejedol, necítil bolesť, neprelieval krv a ani nezomrel. Všetko to len tak navonok vyzeralo.

2. Druhá vetva vlastne kombinuje adopcionizmus aj pneumatizmus. Títo docetisti síce priznali, že Ježiš je fyzický človek, no Kristus naňho prišiel počas krstu a odvtedy bol v Ježišovom tele a umožnil tak fyzickému Ježišovi robiť všetky zázraky (adopcionizmus). Nahráva tomu aj fakt, že Ježiš začal robiť zázraky až v dospelosti, zázraky v detstve podľa väčšiny evanjelií nekonal. Keď fyzický Ježiš na kríži zomieral, Kristus ho opustil (návrat k pneumatizmu).

Keď kresťanstvo začali prijímať aj germánske národy tlačiace sa do Rímskej ríše, rituály sa stali nálepkou kresťanstva. Povery, amulety, veštenie, kúzelníctvo, hvezdárstvo, relikvie a pitky boli síce oficiálne odmietané, no skryte bujne preberané a praktizované. Za čias Augustína dochádzalo aj k hostinám na hroboch mučeníkov, kde sa jedlo, pilo, spievalo a tancovalo, čo bolo kresťanom aj vytýkané samotnými pohanmi, keďže šlo zväčša o zastieranie obžerstva a pijanstva falošnou zbožnosťou. Rituál premenenia sa zachováva ako účasť na spáse a motivuje k dobrým skutkom. Symboly boli nosičmi viery, no pre pohanov predstavovali čary, ktoré im boli blízke. Symboly kresťanstva tak postupne stratili svojho ducha a zostalo len torzo zachovávajúce sa dodnes.

Odluka kresťanstva od Judaizmu

Kresťania boli v prvých dvoch storočiach považovaní za židovskú sektu, akýsi reformovaný Judaizmus hlásaný pohanom, čo bola v podstate pravda i keď Židia akúkoľvek spojitosť s kresťanstvom odmietali. Kresťania ako Židia odmietali kult cisára a tak ako proti Židom boli proti nim vedené perzekúcie zo strany rímskych úradov.

Samotný Ježiš bol Žid a hoci často kritizoval Mišnu, resp. ústnu formu Tóry dodržiavanú farizejmi, riadil sa židovskými zákonmi a židovstvo ako také nezavrhoval. Prví učeníci a apoštoli Ježiša boli židokresťania (vyznávali starý zákon, zvyky a prorokov, no na rozdiel od Židov prijali Ježiša ako svojho mesiáša). Nazývaní aj Nazaréni, ktorí čítali prevažne Matúšovo evanjelium a Pavla považovali za pravého apoštola, hoci svoje postavenie získal len víziou. Dôvody odcudzenia judaizmu a kresťanstva nastali už v predpavlovskom období. Ježiš bol ako mesiáš židovskou komunitou odmietnutý, Pavol začal evanjelium hlásať pohanom a odoprel tak Židom prvenstvo pred Bohom (spor s apoštolmi v tejto otázke som opísal v Príručke Pasívneho Kresťana). Židia prvých kresťanov prenasledovali, považovali to za herézu uctievania rúhača, popraveného spôsobom hnusiacim sa samotnému Bohu. Kresťania boli vyhľadávaní, väznení, bití a niektorí ako sv. Štefan aj lynčovaní. Keďže sa kresťanstvo začalo šíriť medzi pohanov rôznych národností rímskej ríše, na rozdiel od judaizmu sa nestalo národným náboženstvom. To vytvorilo predpoklady pre odluku kresťanstva od judaizmu. Nedokázal sa ani pozitívny vplyv košér jedla či obriezky na silu viery a aj od týchto praktík sa upustilo. Predtým však ako k tomu došlo, si kresťanstvo z judaizmu prebralo „vzkriesenie tela“ a „starý zákon“, ktorého state využili evanjelisti v evanjeliách. Kresťanstvo síce predstavuje Nový zákon, no prevzalo aj zákon Starý, pretože sa v evanjeliách Ježiš na zákon Mojžiša odvolával. Boží zákon – Zákon lásky k Bohu a blížnemu je Novým zákonom (kvôli Ježišovi), no zároveň Starým zákonom (lebo ho Ježiš použil).

Pôvodne sa prvotné kresťanstvo tešilo tolerancii zo strany Ríma. Keďže bolo chápané ako židovská sekta, judaizmus vyznávalo sedem percent celkovej populácie ríše (medzi 2,8 až 3 miliónmi ľudí). Nešlo len o pôvodných Izraelcov – Hebrejov, pre ktorých bolo toto náboženstvo národné, ale aj Samaritánov, Edomčanov a ďalších blízkych národov sídliacich v Moabe, Ammone a severnej Arábii. Židokresťania sa stretali v sobotu v synagógach, po vlnách perzekúcií sa stretali prevažne v nedeľu, a to na bohoslužbách v domoch zámožnejších veriacich (obchodníkov a vlastníkov skladov), pretože prostriedky na stavby chrámov nemali. V čele komunít stáli biskupi, no aj niekoľko predstavených. Vysoké funkcie mohli spočiatku zastávať aj ženy, čo bolo v patriarchálnej spoločnosti zvláštnosťou. Večerné stretnutia a požívanie „tela a krvi“ Krista viedlo pohanov a prívržencov iných náboženstiev k predstavám o kanibalizme kresťanov už v prvých desaťročiach.

Úpadok židokresťanstva začína v prvej polovici 60. rokov, krátko po smrti Jakuba Spravodlivého a Petra, ktorí zastávali názor šírenia kresťanstva len medzi Židmi. R.70 je židovský Jeruzalem zničený a mnoho židokresťanov zahynulo v rímskych masakroch. Počet kresťanov pohanského pôvodu vďaka Pavlovi začal výrazne prevyšovať počet židokresťanov a nakoniec sa od židokresťanstva úplne odlúčili.

Smrť Ježiša je vo všetkých frakciách kresťanstva chápaná ako vykúpenie ľudí. Vykúpenie je potrebné, lebo ľudia už na začiatku sveta upadli do moci diabla. (v gnóze demiurga a archontov).

Prvá frakcia židokresťanov – Ebioniti, verili, že Boh si Ježiša adoptoval počas krstu, že Ježiš bol dokonalým Židom dodržujúcim prikázania prorokov (Starého zákona) a na základe svojej zbožnosti sa stal mesiášom. Preto každý, kto sa chce stať kresťanom, sa musí najprv stať Židom. Neuznávali Nový zákon, Kristovo božstvo, narodenie z panny, Pavla ako apoštola ani grécku (neskôr kresťanskú) náuku o Logu a takýmto spôsobom boli vytlačení za čias Ireneja (130-202) na druhú koľaj. Pravdepodobne z Ebionitov sa vytvoril už spomínaný názor adopcionizmu.

K židokresťanom patria aj Elkasaiti z 2. storočia (vyznávali Krista ako jednu z početných inkarnácií Adama, vyššiu bytosť, no odmietali narodenie z panny) a Kerintiáni (vyznávali, že Ježiš bol človekom, na ktorého zostúpil Kristus v podobe holubice a pred smrťou ho opustil. Svet stvoril demiurg ako nižšie božstvo, no nad ním stojí Boh najvyšší).

Počas nasledujúcich storočí kresťania síce s judaizmom nesúhlasili, ale nešlo o otvorené konflikty. Tie sa začali až vo 4. storočí, kedy sa kresťanstvo stalo štátnym náboženstvom. Postavené mimo zákon nebolo len pohanstvo, ale aj samotné kresťanské náuky, a židovská viera tiež nebola výnimkou. Teodózius II. im r. 438 zakázal vstupovať do štátnych úradov. Hilarius z Poitiers odmietal zdraviť Židov na ulici, považoval ich totiž za posadnutých diablom. Hieronymus, zostavovateľ latinskej biblie, považoval synagógy za diablove chrámy, nevestince a skazené brlohy. Ján Chryzostom (Zlatoústy) hovorí: „Nenávidím Židov, sú chamtiví, lakomí, hnusní, chlípni banditi. Zabili Ježiša, sú posadnutí diablom, ich náboženstvo je choroba. Nebudú ospravedlnení ani spasení. Boh nenávidí Židov.“

Kresťanstvo a grécka filozofia:

Vývoj kresťanstva sa však nezastavil. Pre Grékov, ktorí sa od čias Alexandra Veľkého na sklonku 4. storočia pred naším letopočtom postupne usadzovali v Palestíne, Sýrii a Babylone, bol monoteizmus veľmi príťažlivý. Mnoho Grékov prestúpilo na židovskú vieru, no Židovstvo nie je otvorené gréckej filozofii. Preto keď sa v polovici 1. storočia začalo formovať kresťanstvo otvorené svetovej filozofii a založené na monoteizme, Gréci ho ochotne prijímali. To však nezostalo bez dôsledkov. Doboví teológovia mladučkej viery v tom čase naberali vedomosti zo svojho okolia a tak do kresťanstva preniklo grécke učenie o dvojici ducha a hmoty. Duch (Boh) sa vteľuje do tela a stáva sa bohorovnou bytosťou v osobe Ježiša, a teda Ježiš nie je len prorokom, učiteľom ako to bolo za čias starého zákona (teda Eliáš, Daniel, Samuel, Izaiáš atď. boli proroci, nie bohorovné bytosti).

Existencia Boha ako niečoho nestvoreného, večného, nepremenného a zároveň príčina všetkého, existuje ako opozitum stvorenému, pominuteľnému, podmienenému svetu. Tieto pôvodne Platónske výroky boli vyhlásené ako neprekonateľne dobré.

Učenie o duši takisto pochádza z gréckej filozofie a je postrehnuteľná tak u Stoikov (Posidonius, Seneka, Epiklet a neskorší Markus Aurélius) ako aj u Platonistov (Plutarch). Túžba po Božskej pomoci, po vykúpení, záhrobnom živote, ľudskej spolupatričnosti, odpúšťaní krívd a trpezlivosti nie sú len túžbami kresťanov, ale boli túžbami aj Grékov a Židov dávno predtým.

Viacero cirkevných otcov vychádzalo z filozofie žida Filóna z Alexandrie (25 pr. Kr. – 39 po Kr.), ktorý píše o Logu ako o najvyššom rozume. Logos je vlastnosťou Božej bytosti, je sám osebe existujúci a osobne rozdielny od Boha. Je najdokonalejším zjavením Boha a súhrnom všetkých Božích síl a prejavov, prostredníkom medzi Bohom a svetom, Otcovým obrazom, je Synom Božím, v podstate druhým Bohom.

Grécka filozofia tiež hovorí o vrodenej hriešnosti, uznaní vlastnej slabosti, snahe po sebapoznaní a v súčasnosti veľmi pomocnej „nedôvere vo vlastný rozum“.

Čo však gréckej filozofii po celé storočia chýbalo, bola sila, ktorá by odstránila modly a zlúčila všetko, čo doba poskytovala. Kresťanstvo túto silu predstavovalo.

Dualizmus Duch = dobro, Hmota = zlo sa prejavuje hlavne v gnosticizme, ktorý vychádza z gréckej filozofie. Duch existuje od počiatku, teda vždy existoval a jeho vtelením vzniká bytosť. O storočia neskôr je pridaná aj ďalšia bytosť – Duch Svätý, ktorý je tiež bohorovný. Záleží však na počte týchto bytostí? Dogmatikom áno.

Kresťanské skupiny v r. 150–220

1. Gnostické učenie (kresťanstvo spojené s prvkami gréckej platónskej filozofie a mytológie)

Chápalo spásu ako individuálnu záležitosť, prístupnú ľuďom podľa ich mravných a rozumových daností. Starý zákon pokladá za zákon demiurga a preto ho na rozdiel od iných kresťanských skupín zavrhuje. Učenie, ktoré použil Ježiš pri svojom účinkovaní (a vlastne pochádza zo Starého zákona), nazývajú gnostici „gnózou“ teda božským poznaním. Gnóza je tajné učenie, ktoré prišiel Ježiš zvestovať ľuďom, ktorí majú božskú iskru, teda ľuďom, ktorí majú byť spasení. Tajné učenie je tiež formou, ako sa vysporiadať so vzťahom Krista, kozmu a ľudstva, ktoré napr. adopcionisti nezvládli. Gnosticizmus je vo všeobecnosti považovaný za dualistický, lebo uznáva existenciu dobra a zla popri sebe. Nedá sa však s určitosťou zistiť, či stvoriteľ tohto sveta (demiurg), existuje od večnosti popri Bohu, ako to prezentuje dualizmus, alebo je len jeho pomýleným stvorením. Demiurg je prchký, krutý, obmedzený, závistlivý a pomstychtivý, stotožňovaný s bohom Starého zákona, je opakom najvyššieho Boha, ktorý zosobňuje cnosti, dobrotu a lásku. Gnosticizmus spája ranné kresťanstvo s mystikou z Východu a snaží sa z kresťanstva urobiť univerzálne náboženstvo odpovedajúce na potreby obyvateľov Rímskej ríše.

Gnostici sa vo všeobecnosti svojim chápaním učenia dištancujú od Starého zákona, no existujú dve vetvy gnostikov:

1. Pravé krídlo gnostikov sa snažilo v rámci ostatných kresťanských skupín urobiť zo seba kresťanov vyššieho rádu nad trpenými kresťanmi (ostatné skupiny kresťanov – obrátení pohania tzv. Psychikovia). Starý zákon je považovaný za výplod pomýleného šialenca (demiurga) a aj oni sa definitívne odlučujú od judaizmu. (Je zaujímavé predstaviť si, ako by vyzerala súčasná viera, keby sa kandidát gnostik Valentinián stal r. 144 skutočne rímskym biskupom.)

2. Ľavé krídlo gnostikov bolo uznávané a zasahovalo všetky formy kresťanstva

Napriek komplikovanej náuke je gnosticizmus populárny. I keď gnostikov tvorilo viacero skupín ako Bazilidiáni, Valentiníani, Nikolaiti, Fibioniti, Sekundiáni, Šimonovci, Enkratiti a Valeriáni (založil Valerián, žiak Origena), ich učenie má viaceré spoločné črty popísané vyššie. Trochu špecifickejšími gnostickými skupinami sú:

Naasejci a Ofiti – obe skupiny považujú biblického hada za hrdinu a vtelenú múdrosť, pretože pomohol Adamovi a Eve prekonať zajatie nevedomosti a hmoty, v ktorej ich držal zlý stvoriteľ tohto sveta demiurg, a umožnil im tak oslobodiť sa z pod jeho vplyvu. Demiurg sa im zajatím snažil zabrániť v poznaní skutočného Boha

Kainiti – Gnostická skupina, ktorá považovala Kaina za prvého gnostika. Zabitie Ábela považujú za symbolický akt „zabitia“ slepej viery.

Gnostické učenie:

1. Existuje rozdiel medzi stvoriteľom sveta a Bohom a teda aj rozdiel medzi stvorením a spasením

2. Boh, ktorého zastupuje Ježiš, nie je boh Starého zákona, Starý zákon je gnostikmi zavrhnutý

3. Kristus zvestoval Božstvo, ktoré bolo dovtedy neznáme

4. Medzi týmto najvyšším Božstvom a ľuďmi pôsobí viacero prostredníkov – Eónov, prostredníctvom ktorých Boh vstupuje do vzťahov s ľuďmi

5. Eóni – sú nebeské bytosti, v ktorých sa rozvíja absolútnosť Boha (napr. Duch svätý zoslaný Kristom na apoštolov je podľa gnostikov Bohom stvorený Eón, nie jeho súčasť ako v katolicizme)

6. V osobe Krista videli gnostici vykúpenie, ale odlišovali Krista ako vyššiu bytosť a jeho ľudský zjav v podobe Ježiša, teda dvojaká prirodzenosť

7. Spása sa týka pneumatikov, zatiaľ čo psychikovia budú mať len nižšiu blaženosť a hylikovia (pohania) budú anihilovaní (ich duše prestanú existovať)

8. Zlo je spojené s hmotou a fyzickou potenciou, od ktorej sa je potrebné oslobodiť. V hmote sú uväznené iskry vyšších sfér, duše, ktoré čakajú na oslobodenie poslom svetla, zosobnenom v Kristovi. Gnostici striktne oddeľujú dušu a telo

9. Nebude fyzické vzkriesenie, keďže hmota je zlá a duša sa snaží celý pozemský život od nej odpútať

Gnostické učenie prevzaté protoortodoxnými (neskôr katolícka cirkev):

1. Kresťanstvo je jediným pravým a absolútnym náboženstvom

2. Učenie obsahuje tajuplné sily, ktoré sú viazané na zasvätenie

3. Zjaviteľom je Kristus, toto zjavenie je samo o sebe spasením

4. Kresťanské učenie má byť preberané z apoštolskej tradície (spisy) – u gnostikov učenie posúvali ďalej povolaní učitelia

5. Apoštolské spisy majú byť vykladané pomocou alegórie, aby sa vyjavil ich najhlbší zmysel

Marcion (110-170) bol vlastníkom lodí z mesta Sinope v Malej Ázii a do Ríma dorazí asi v r. 139. Kresťanstvo sa mu páčilo, ale odmietal prijať za Boha zlého, trestajúceho boha Židov, ktorý je pomstychtivý a často mení názor. Odmietal vysvetlenia, že biblia je písaná v alegóriách a symboloch, a trval na jej doslovnosti. Zatiaľ čo Ebioniti si Starý zákon ctili a Apologéti z neho vychádzali, Marcion ho hrdo odmietal. Podľa Marciona, ktorý svoje učenie vytvoril okolo r. 140, je Boh Starého zákona stvoriteľ sveta, ale nie je totožný s Bohom milosti, o ktorom rozpráva Ježiš. Demiurg so svojimi negatívnymi vlastnosťami, pripísanými gnostikmi, nie je protikladom najvyššieho Boha, ale nižším bohom. Vyšší Boh je ako u gnostikov dobrý, spravodlivý a nebol poznaný do príchodu Krista. Kristus nie je starozákonný mesiáš, pretože nezodpovedá predstavám o ňom. Keďže Ježišovi apoštoli (Židia) automaticky, ale pomýlene, posudzovali Jehovu (svojho boha Starého zákona) ako Ježišovho Boha, evanjelium bolo zverené úplne niekomu inému – Pavlovi, ktorý nebol členom 12-tich apoštolov. Pavol oddeľoval evanjelium od židovských zákonov. Ako gnostici, aj Marcion vnímal hmotu ako zlú, Kristus nemohol prijať nič stvorené nižším bohom, jeho telo bolo len zdanlivé, aby bol poznateľný ľuďmi. Ľudské potreby ho netrápili a samotné ukrižovanie mu ani neublížilo. Marcion hovorí o jedinečnosti a absolútnosti kresťanstva, kde vykúpenie je najnepochopiteľnejší čin Božieho zľutovania, zasahujúci aj zosnulých v podsvetí. Väčšina ľudí však nakoniec aj tak zostane v rukách demiurga, no nie ako trest zo strany najvyššieho Boha. Ten ich pre svoje správanie len odmieta prijať.

Marcion zhromaždil Lukášovo evanjelium a 10 Pavlových listov v snahe vytvoriť knižnú podporu viery. Súčasne s ním, možno o niečo neskôr, začali Ekratiti a Valentiniáni zhromažďovať gnostické evanjeliá, no do popredia sa dostávajú Pavlove listy. Keďže Marcion zavrhol Starý zákon a aj iné náboženstvá, ktoré by vysvetľovali pôvod sveta, vzťah Krista ku kozmu, Bohu a ľudstvu, snažil sa reformovať kresťanstvo práve prostredníctvom Lukášovho evanjelia a Pavlových listov.

Marcionove učenie bolo značne rozšírené. Vieru kládol pred poznanie, nemožno ho jednoznačne zaradiť ku gnostikom. Marcion neočakával druhý návrat Krista a takisto jeho zákaz manželstva spôsobil, že aj jeho učenie bolo nakoniec zavrhnuté. Proti Marcionizmu, Gnosticizmu a Montanizmu sa ako prvý postavil rímsky biskup Anicetus (154-167). Justín napísal, že keď Ježiš vystúpil na nebesia, zlí duchovia poslali falošných učiteľov, medzi ktorých radil aj Marciona.

2. Apologétske učenie (predkatolícke)

Vyformovalo sa hlavne ako protiváha gnostického učenia.

1. Apologéti chápali spásu ako spoločenský jav, teda spása sa netýka ľudí jednotlivo, ale skupiny ako celku, teda cirkvi

2. Nekladie sa dôraz na mravnosť a rozumovú zložku členov, no zároveň sú si rovní

3. Uznávajú aj Starý zákon, pretože z neho Ježišove učenie pochádza, ale je to vlastne len mravný kódex, ktorý Boh (Ježiš) prišiel vysvetliť. Starý zákon teda vo svojej podstate nie je dôležitý, dôležité je to, čo z neho Ježiš použil ako podklad pre zákon Nový

4. Boh Starého zákona je totožný s Bohom Nového zákona. Boh stvoriteľ splýva s Bohom vykupiteľom

5. Kristus nie je len jeden z mnohých božích Eónov, ale je jediným „Synom Božím“ (nie Syn Človeka – ako píšu evanjelisti)

6. Kristus je dokonale ľudský a telesný, pretože hmota nie je zlá

Ježiš sa pretvára z Bohom povolaného učiteľa a Božieho sudcu na Boha vykupiteľa. Apologéti sú v podstate prví, ktorí vnímajú Krista soteriologicky (vykupiteľsky), zatiaľ čo ostatné skupiny vzhliadali na Krista ako zjaviteľa Boha s novým morálnym zákonom. Božský Kristus však v náuke predchádza v dôležitosti ľudského Ježiša.

Aby sa táto cirkev (neskoršia katolícka) udržala popri gnostickej, okolo r. 150 došlo k pretvoreniu krstného vyznania na apoštolské, teda také, ktoré obdržala cirkev od apoštolov, apoštoli od Ježiša a Ježiš od Boha. Jeho obsahom bolo protignostické učenie priamo označené ako „pravidlo pravdy“ (nemeniteľnú pravdu) a od jeho uznania závisela príslušnosť k cirkvi. Takýmto jednoduchým postupom za čias Ireneja a jeho žiaka Tertuliána si protoortodoxná cirkev vytvorila vlastný patent na pravdu, hoci nie je jasné či vôbec takéto vyznanie apoštolov existovalo, čo obsahovalo, a či ho dodržiavali jednotlivé cirkevné zbory. Tertulián toto učenie ďalej rozvíja a vytvára „Lex Et Doctrina“, neporušiteľný apoštolský zákon a učenie: „V jedného Boha zaiste veríme, ale s tým rozlíšením, ktorému hovoríme oikonomia, že jediného Boha je i synom slovo jeho, ktorý sám z neho vyšiel, ktorým všetky veci boli učinené a bez neho nič nie je učinené. Že ten poslaný od otca do lona Panny a z nej sa narodil, ako človek a Boh, ako syn človeka a Boha a nazvaný Ježišom Kristom, trpel, zomrel a pochovaný podľa Písiem a vzkriesený od otca a vzatý do neba, sedí na pravici otcovej, majúc prísť súdiť živých i mŕtvych, a že odtiaľ poslal podľa sľubu svojho od otca Ducha sv., tešiteľa a posvätiteľa viery tých, ktorí veria v Otca i Syna i Ducha svätého. Že toto pravidla od počiatku evanjelia pochádza.“. Autorita sa takýmto spôsobom stala pravdou, len či to platí aj naopak.

Vystupňovala sa aj snaha vytvoriť, tak ako Marcion, jednotný Nový zákon pozostávajúci z dostupných kníh a listov. Jednotlivé kresťanské skupiny (apologéti a gnostici) si začali vyberať spisy, ktorými podkladali svoje učenie a dokazovali svoju pravdu. Zatiaľ čo sa Tatián snažil na základe štyroch evanjelií vytvoriť jedno univerzálne (Diatessaron), korekciami prešli všetky evanjeliá. Dôkazom toho je odlišnosť Lukášovho evanjelia, ktorým v tom čase disponuje Marcion a vtedajšia apologétska cirkev. Pre mladú cirkev však nebolo dôležité len sústrediť sa na Písmo, ale aj:

1. Ktoré evanjeliá je možné brať do úvahy

2. Prehlásiť za majetok cirkvi všetky spisy, ktoré sú dostupné a zároveň diskreditovať všetky mladé spisy ako podvrhnuté

3. Vytvoriť zbierku spisov, ktorá by obsahovala nespochybniteľné dôkazy tradície

Markovo, Matúšovo, Lukášovo a Jánovo evanjelium sú v polovici druhého storočia vyhlásené za Sväté spisy (pretože spisy, ktoré obsahujú Pánovo slovo, sú sväté ako on sám). Zbierka sa nestala obľúbenou, no napriek tomu sa evanjeliá dostali do budúcej biblie. Keďže medzi gnostikmi mali Pavlove listy veľkú obľubu, katolícka cirkev ich zakrátko prijala do svojho kanónu a premostenie medzi apoštolským vyznaním (evanjeliami) a Pavlom (ktorý nebol pôvodným apoštolom, ale apoštolom zjavenia) urobili prostredníctvom málo známeho spisu – Skutky apoštolov. Prvé tri diely Kanónu, teda Evanjelium (4 evanjeliá), Skutky apoštolov a Pavlove listy boli už nezmenené, zatiaľ čo ďalšie dva diely nebolo možné dokončiť pre rôznosť názorov. Nakoniec sa do kanónu dostali tzv. Katolícke listy, ktoré tvorili: I., II., III. Jánov list, Júdov list, „Petrov“ list, „Jakubov“ list, a neskôr aj II. „Petrov“ list (ten bol pôvodne prijatý v Alexandrii, nie v Ríme). Piatu časť tvorili Jánova apokalypsa a Petrova apokalypsa, ktorá vo 4. storočí z kanónu vypadla a tým sa kanonizácia spisov biblie završuje. V tom čase to bol práve Hieronymus, blízky priateľ pápeža Damasa I.,ktorý dal biblii v akej ju poznáme dnes. Kresťanom nezostáva nič iné, len sa spoľahnúť na to, že zbožný jednotlivec Hieronymus bol natoľko osvietený, že vybral práve tie spisy do evanjelického kanónu, ktoré predstavujú to najčistejšie a nepoškvrnené, zatiaľ čo iné spisy, v tej dobe populárnejšie, jednoducho zavrhol.

Takto vytvorený kanón – súbor spisov, ktoré neskôr dostali názov Nový zákon sa takto:

1. Považoval za jadro cirkevnej literatúry

2. Všetky ostatné spisy (napr. gnostické) boli označené za falzifikáty, či zbytočnosti

3. Skončilo sa s písaním ďalších listov (ako napr. listy Pavlove, Petrove, Jánove atď.)

4. Starý zákon bol Novým zákonom chránený, pretože zavádzal starozákonné príkazy do cirkvi, ale bolo mu určené podriadené postavenie

Popri tvorbe Nového zákona sa cirkev horúčkovito snažila vyjadriť a usmerniť aj postavenie biskupov v cirkvi. Opäť to bol Ireneus a jeho neskorší žiak Tertulián na sklonku 2. a na začiatku 3. storočia, ktorí sa snažili starú vážnosť apoštolov previesť na biskupov cirkvi ako neporušené dedičstvo apoštolov. Podľa Irenea majú biskupi „dar pravdy“, Tertulián im dáva len titul „Locus Magisterii“ s vlastníctvom ducha.

Do čias Ireneia (130-202) a Tertuliána (160-222 – „pravoverným“ kresťanom sa stal až r. 198) si bol každý, kto patril do cirkvi, istý svojou spásou. Teraz už však cirkev nie je spoločenstvom spasených, ale stáva sa podmienkou spásy. Zatiaľ čo Ireneus (píše, že vzťah s biskupom je rozhodujúci pre vzťah k Bohu a Kristu) a Tertulián sa hierarchizácie cirkvi dotýkajú len okrajovo, Calixt (ktorý si v Ríme nárokoval postavenie apoštola) a Cyprián otvorene hovoria o hierarchii v cirkvi, v ktorej sú biskupi vyzbrojení Duchom Svätým a mocou odpúšťať hriechy. Odpúšťanie hriechov v rámci cirkvi si vyžadovalo vytvoriť pravidelný postup, pri ktorom by nedošlo k rozporom. Cirkev s inštitútom odpúšťania hriechov vlastne priznala, že v jej radoch sú „čistí“ aj „nečistí“. Nie všetci v cirkvi sú svätí a dokonca nie všetci v cirkvi budú spasení. Cirkev má svoje telo a dušu. Duša je tvorená tými, ktorí sú povolaní k viere v Krista, nie sú to však všetci vyvolení a nie sú vyvolení ani všetci jej členovia. Telo tvoria pokrstení vyznávači Krista, teda spravodliví i hriešnici. Len cirkev vlastní prostriedky spásy vo forme milostí a požehnaní, ktoré sú jej členom posúvané prostredníctvom legitímnych zástupcov cirkvi – kňazov. „Svätosť“ cirkvi, ktorá sa odvodila od svätých písiem (kanónu Nového zákona), je svätou len svojim vystrojením (Nový zákon), nie ľudským obsadením. Nástroje cirkvi sú teda sväté, ale ľudia, ktorí cirkev tvoria z väčšej časti svätí nie sú. Preto členstvo v cirkvi neprináša automaticky spásu, ale mimo cirkvi nie je spása možná vôbec. Pohrávanie sa s tak mocným javom ako je spása či večnosť, je to najkrutejšie, čo môže cirkev svojim ovečkám vykonať. Ovládanie „návodu“ na spásu je totiž ten najmocnejší triumf, ktorým cirkev disponuje.

Viera už nestačí, je potrebné poslúchať biskupov, aby bolo možné chrániť cirkev pred pohanstvom (sťahovanie národov). Biskupi sa stávajú zárukou jednoty cirkvi, sú si rovní, pretože patria do toho istého úradu. Ak sú jednotní biskupi, i cirkev je jednotná. Už martýr Ignátius, žiak evanjelistu Jána sa považoval za biskupa, na ktorého treba vzhliadať ako na samotného Pána. Vymedzenie „pravej“ cirkvi od ostatných heretických hnutí bolo zásadnou úlohou cirkevných otcov. Biskupi zvolení pápežom sú považovaní za nástupcov apoštolov, to oni vládnu cirkvi, určujú kto do nej patrí a komu bude členstvo v nej obnovené. Odporovať biskupovi znamená odporovať Bohu, čím sa odporca stavia do priameho ohrozenia svojej spásy. Len praví kresťania načúvajú cirkvi a zotrvávajú v nej, mimo nej nie je totiž žiadna spása.

Apologéti: Justín (100-165), Ireneius (130-202), Tertulián (160-222), Hippolytus (? – 235), Cyprián (200-258), Novatián (? – 258), ale aj Tacián, Athenagoras, Teofilos, Klement Alexandrijský a niekoľko ďalších, rozvíjali kresťanstvo ako učenie, a odmietali gnosticizmus i doketizmus, keďže Ježiš mal ľudské telo, narodil sa z panny a skutočne zomrel. Do kresťanstva zavádzali moralistické myslenie prebraté od pohanov a urobili tak kresťanstvo univerzalistickým, aby boli chránení pred prenasledovaním zo strany rímskych úradov. Kresťanstvo sa stáva racionálne, lebo zahŕňa zdravý rozum všetkých vážne mysliacich a rozumných tej doby. Kresťanstvo bolo apologétmi proklamované ako náboženstvo ducha, slobody a absolútnej morálnosti, založené na stoickej filozofii. Spája v sebe Boha, cnosti, mravnú čistotu i nesmrteľnosť. Apologéti sa snažili z kresťanstva urobiť náboženstvo, do ktorého prirodzene vyústili pravdy helenizmu a judaizmu, hoci odmietajú židovské zákonníctvo (dodržiavané židokresťanmi), široko rozšírený mithraizmus a grécku filozofiu, nehovoriac o pohanskom polyteizme. Viera v jediného Boha eliminuje nepevnosť prírodných zákonov podliehajúcich jednotlivým bohom s vlastnou mysľou a vôľou. Myseľ a vôľa boha v každom prírodnom jave totiž predpokladá, že sa nemusia riadiť pravidelnými a stálymi vzorcami (boh dažďa mohol na základe svojej vôle privodiť dážď bez toho, aby boli splnené poveternostné podmienky pre dážď). Neobvyklé javy kresťanstvo považuje za zázraky, teda za odchýlky od normálneho stavu a možné je ich postrehnúť len na pozadí usporiadaného a stáleho sveta, bez vrtochov rôznych prírodných bohov. Keďže kresťanstvo bolo chápané ako zjavené náboženstvo, nebolo nutné jeho pravosť voči iným (polyteistickým) náboženstvám dokazovať, no napriek tomu je látka kresťanstva premenená na veľký dokazovací aparát. Spoločným krédom Apologétov vlastne bolo:

Kresťanstvo je filozofiou (jedinou pravdivou) pretože má racionálny obsah, má uspokojivý a všeobecne zrozumiteľný výklad o otázkach, ktorými sa zaoberali všetci filozofi, ale nie je filozofiou, dokonca je jej opakom, pretože neobsahuje dohady, domnienky, vyvracia polyteizmus a jeho pôvod je nadprirodzený – zjavený. Zo zjavenia pramení pravda a istota.

Povedané trochu inak:

1. Kresťanstvo je zjavením – teda Božská múdrosť oddávna hlásaná prorokmi

2. Kresťanstvo je osvietením – zahmlené vedenie človeka získava všetky „pravdivé“ momenty filozofie (no možno lepšie by sa hodilo slovo „vyhovujúce“)

3. Zjavenie bolo nevyhnutné, lebo ľudstvo upadlo pod nadvládu démonov

4. Námaha filozofov bola márna, lebo napriek učeniu neboli schopní odstrániť polyteizmus a nemravnosť

5. Uznanie Krista je uznaním prorockej múdrosti, ktorú Kristus posilnil a sprístupnil

6. Hmota nie je zlá, pretože je tiež stvorená Bohom, zlo vzniklo slobodným rozhodnutím anjelov. Padlí anjeli strhli so sebou aj ľudí (resp. ich duše), preto Boh posiela prorokov, aby priniesli svetlo do temnoty

Ireneus (130-202) píše o nedokonalom človeku, ktorý z vôle Boha má vlohu, na základe ktorej sa rozhoduje. Človek sa potkýna a prepadá smrti, no jeho pád je odpustiteľný pretože je neznalý, zvedený a neskúsený. Aby zmúdrel, musí uznať, že neposlušnosť (hriech) vedie k smrti, zatiaľ čo poslušnosť vedie k nesmrteľnosti. Človek sa zachráni, ak sa slobodne rozhodne pre dobro. V rámci antignostického učenia Ireneus vníma ľudstvo ako hriešneho Adama, ktorému Eva priniesla smrť. V Adamovi všetci urazili Boha, smrť sa rozšírila na všetkých Adamových potomkov, i keď spojitosť ľudských hriechov po Adamovi nie je ešte premyslená. Irenej píše, že Boh urobil človeka po spáchaní prvého hriechu smrteľným, aby porušenie hriechu neexistovalo večne. Obnovu ľudstva vidí v Kristovi, ako do človeka vtelenom Logu, ktorý predstavuje opätovnú jednotu Boha a človeka - druhého Adama. Ten zosobňuje celé ľudstvo a posilňuje slobodnú vôľu na základe ktorej sa jednotlivec rozhoduje, či vstúpi na pripravenú cestu k svätosti a nesmrteľnosti.

Prejavom viery je krst a viera postačuje na ospravedlnenie pred Bohom (vychádza z Pavla). Veriaci človek však ide aj ďalej, pretože ako poslušný Kristovým príkazom musí nevyhnutne konať aj dobré skutky.

Tertulián (ako pravoverný kresťan v r. 198-222) žiak Ireneia, obrátený Montanista sa okolo r. 200 taktiež začal zaoberať kresťanskou teológiou a vychádza práve z učenia svojho učiteľa Ireneia. Už sme spomenuli Tertuliánov „patent na pravdu“ Lex Et Doctrina, no ide aj ďalej. Zavádza pojem trojice, ako odozvu na gnostické učenie o Eónoch, či mitraistické tri obdobia roku. Kristus je odvodenina Boha („druhý“ Boh, ale v chápaní „iný počtom“ nie zmýšľaním), no zároveň je jeho súčasť, preto sa jednota Boha neruší. Od Boha sa odlišuje len tým, že mal počiatok a bola doba, kedy neexistoval. O Duchu toho ešte veľa nevie, len toľko že je podriadený Synovi a ďalej sa zaoberá gréckym pojmom Logos (Filón z Alexandrie, pozri vyššie). Logos je celkom zaujímavo premyslená, i keď mätúca náuka, ktorá premosťuje nemenného Boha s tvorivým rozumom (z gréckej filozofie). Do apologétskej náuky ju včleňuje už Justín, no Tertulián ju skutočne rozvíja. Logos sa teda prejavuje na Zemi viditeľne a počuteľne, no pochádza od nemenného, neviditeľného a neprístupného Boha. Logos však nemá osobnú existenciu, je súčasťou Boha a keď Boh tvoril svet, vydelil ho zo seba a dal mu osobnú slobodu. Tým sa stáva nezávislou osobou, čím sa vlastne od Boha odlišuje. Logos je teda totožný s Bohom, no pripomína stvorenie. Kristus, ktorý predstavuje vtelenie Loga, je teda Logos (oddelená súčasť Boha) s osobnou existenciou, prostredníctvom ktorej sa zjavil. Kristus je Bohom a človekom súčasne, kde sa obe prirodzenosti nemiešajú, ale spájajú. Z Boha – stvoriteľa sa odvodil Boh – vykupiteľ. Kristus je zároveň Bohom aj človekom a len v takejto jednote sa mohol stať spasiteľom. Smrť Krista, oslobodzujúca ľudstvo od hriechu, sa nejaví ako nevyhnutná, no napĺňa starozákonné proroctvá. Logos bol apologétmi hlásaný ako tá najistejšia skutočnosť i keď sa postupne začal neprehľadne miešať s Duchom svätým, resp. Kristus je zjavený celý Logos. Vďaka Tertuliánovi sa zrodila prvá dogma.

V polemike s rozšíreným Marcionovým učením sa mu Tertulián vysmieva, že objavil lepšieho Boha, pretože sa nikdy neuráža, nehnevá, ani netrestá. Otvorene pohŕdal gréckou filozofiou, pretože pochádza od ľudí, zatiaľ čo kresťanstvo pochádza od Boha. Filozofia ako taká teda kazí vieru.

Boh je zákonodarca a sudca, hriech predstavuje prestúpenie zákona. Ak je hriech spáchaný po krste, je potrebné ho odčiniť pokáním. V spravodlivosti Boha vidí trestajúce prvky, no vidí aj Božiu milosť. Tertulián takto buduje základy pokánia v cirkvi. Vzkriesenie tela je odvodené od vzkriesenia Krista.

Tacián píše, že duch sa má ponáhľať k Otcovi v pokojnej mysli, bez žiadostivosti, v čistote a dobrote, lebo to je výsledok pravého poznania. Cnostný obdrží večný život, nerestník večnú smrť (uznanie zmŕtvychvstania tela cnostných pochádza z judaizmu, prvýkrát sa objavuje idea súdu a spravodlivosti). Ľudia teda nie sú smrteľní alebo nesmrteľní, ale sú schopní tak večného života ako aj záhuby (neskôr takéto zmýšľanie prevzal aj Bonaventura v Stredoveku).

Pravidlo viery odvodené od apologétov v treťom storočí:

- Jednota Božia

- Totožnosť Najvyššieho Boha a stvoriteľa, tak ako aj totožnosť sprostredkovateľa stvorenia a sprostredkovateľa vykúpenia

- Totožnosť Najvyššieho Boha s Bohom Starého zákona

- Starý zákon je stará Božia kniha zjavenia

- Stvorenie sveta z ničoho

- Jednota ľudského pokolenia (potiera sa vyvolenosť židovského národa)

- Pôvod zla zo slobody rozhodovania

- Oba Zákony

- Kristus je Boh aj človek, jednota jeho osobnosti, prirodzenosť jeho božstva, realita jeho človečenstva a skutočnosť jeho osudu

- Vykúpenie a uzavretie novej zmluvy ako záverečného prejavu Božej milosti voči všetkým ľuďom

- Vzkriesenie celého človeka (aj tela), na rozdiel od gnostikov a dualistov

Kristológia Apologétov začína dlhotrvajúci spor medzi viacerými kresťanskými skupinami, ktorý sa začal sporom s Ebionitmi. Otázka Kristovej podstaty, či podstát, bola jablkom sváru dlhé storočia. Niektoré skupiny úplne alebo čiastočne popierali Kristovo božstvo (Ebioniti, Alogovia, Ariáni), kým iné čiastočne alebo úplne potierali jeho človečenstvo (Docetisti, Gnostici). V apologétskom učení pretrvávala snaha priznať Kristovi:

1. Jeho skutočné Božstvo

2. Jeho skutočné človečenstvo

3. Spojenie božstva a človečenstva v jednej osobe

4. Odlíšenie ľudských a Božských stránok Krista

Nie všetkým kresťanom vyhovovala gréckou filozofiou presiaknutá náuka o Logu od Apologétov, a zatiaľ čo v druhom storočí je jej najväčším oponentom gnosticizmus, v treťom storočí je to monarchianizmus.

Montanistická kríza (180-210) - Zníženie nárokov na mravný život a vyblednutie očakávania skorého konca, právne a politické formy, ktorými sa cirkev bránila heréze a odpadlíctvu, vyvolalo medzi kresťanmi v Malej Ázii ďalšiu vlnu odporu. V snahe zabrániť zosvetšteniu cirkvi nastáva Montanistická kríza, ktorej výsledkom bolo ešte hlbšie zprávnenie cirkvi, ktorá má vlastnú pravdu, je výchovným ústavom a podmienkou spásy. Montanistická kríza zastihla kresťanstvo v čase pontifikátu pápeža Eleutera (174-189) a Viktora I. (189-199).

Montanus bol Maloázijský prorok, ktorý si o sebe myslel, že je Kristom povolaný, aby vyviedol kresťanov z občianskych pomerov a doterajších kresťanských zborov a vytvoril nové spoločenstvo. Snahou bolo odlúčiť kresťanov od zvyšku sveta, čo zbožne uvažujúcim ľuďom dodalo silu a odvahu. Autoritatívne vystupovanie, zasľúbenia Montanových nasledovníkov, asketizmus, neskrývanie sa pred rímskymi úradmi, dokonca túžba po mučeníctve, strhla časť kresťanov. Montanovi nasledovníci, ku ktorým patril aj Tertulián až do r. 198, sa považovali za posledných, a preto najväčších prorokov, nositeľov posledného Božieho zjavenia pred skorým koncom sveta. Stanovovali nové pravidlá pre kresťanský život nedbajúc na kresťanskú tradíciu. Ich proroctvá boli považované za rovnocenné s Písmom a s apoštolským učením. Keď však „proroci“ Montanistov zišli zo scény, ich stúpenci začínajú robiť cirkvi ústupky. Nekritizujú Nový zákon, ani cirkevné zriadenie, chcú sa zaviazať apoštolskou regulou, no majú požiadavku uznania ich prorokov.

Cirkev však odmietla požiadavku Montanistov ako pohanskú, židovskú, premrštenú, odvolávajúc sa na stanovený kanón, ktorý ohraničuje obdobie zjavenia.

Skupiny, ktoré odmietali náuku o Logu ako vplyv pohanskej filozofie Grékov, nazýva Tertulián Monarchiánmi. Pravdepodobne k nim patrili aj ešte stále prežívajúci Adopcionisti a Modalisti.

3. Alogétske učenie

Je to posmešný názov pochádzajúci od Ireneia, ktorý určil kresťanským skupinám v Malej Ázii odporujúcim náuke o Logu. Keďže alogizmus vznikol takmer súbežne s apologizmom a v tom čase sa spisy Nového Zákona ešte len zostavovali, Alogovia striktne odmietali Jánovo evanjelium, lebo nie je synoptické. Odmietali tiež docetizmus, no veria tak ako aj ostatní adopciáni, že Ježiš získal krstom ducha, svojou činnosťou si zaslúžil priazeň Boha a zmŕtvychvstaním sa stal Bohom. Alogovia celkom mierne vychádzali s apologétmi, pretože ich spoločným nepriateľom boli Montanisti.

4. Teodociánske učenie

Vychádza z alogétskeho učenia. Pod vedením neuveriteľne vzdelaného Teodota r. 185 prichádzajú do Ríma, no už o 10 rokov neskôr ho biskup Viktor I. (189-199) vylúčil z cirkvi ako bludára, hoci bol kresťanom držiacim sa Pravidla viery a uznával aj Jánove spisy. Teodociáni sa snažili vytvoriť vlastnú cirkev, ale neuspeli.

Teodot Zmenárnik je Teodotovým žiakom, ktorý hlásal, že Duch je postavený vyššie ako Syn, pretože Syn je „len“ adoptovaným Bohom. Protivníci takéhoto učenia to odsúdili ako kacírstvo. Z polemiky medzi kresťanskými vetvami vychádza, že apologéti odmietali Aristotelovu, Euklidovu a Galénovu vedu a ešte silnejšie sa primkli k Platónovej filozofii.

Artemon je posledným významnejším adopcionistom v Ríme. Odmietal prívlastok „Boh“ pre Krista, no nevyznával všetko, čo Teodociáni. Do r. 250 sa adopcionizmus z Ríma vytratil, no pretrváva na Východe Rímskej ríše.

5. Modalistické učenie

Modalizmus nastupuje v dobe, kedy vrcholia kresťanské polemiky o tom, kto je vlastne Ježiš. Apologéti zaviedli pojem Logos, ktorý je totožný s Otcom, no nie všetci s takýmto vysvetlením súhlasili. Ak sa z jedného stali dva, ktoré sú si zároveň rovnocenné, potom nastupuje hrozba dvojbožstva, diteizmu. Skutočným odporcom apologétskeho učenia od r. 180 až po 4. storočie bol modalizmus. Modalisti verili, že v Kristovi bol vtelený samotný Boh, ktorý sa stelesnil, Kristus je teda len modalita jediného Boha. Otec, Syn i Duch je stále len jediným Bohom, tak ako jedinou osobou je muž, kresťan a roľník zároveň. Proti takémuto názoru bojoval už Ireneius, Tertulián, Novatián a Hippolytus. Samotný apologét Hippolytus píše, že za jeho čias, práve otázka modalizmu hýbala celou cirkvou (možno 200-235), a Tertulián a Origenes dosvedčujú, že veľa kresťanov vnímalo Krista modalisticky. Za biskupov resp. pápežov Viktora I. (189-199) a Kalixta (217-222) bol modalizmus oficiálnym účením v Ríme (krátko pred nástupom Tertuliánovej teológie). V období r. 200-217 pontifikát vykonáva biskup Zefyrinus, ktorý modalizmus odsúdil, ale ďalej zachováva pasivitu. Hippolytus Zefyrina označil ako človeka bez vzdelania, neschopného vykonávať svoj úrad. Modalizmus sa snažil:

- Odstrániť Diteizmus (dvojbožstvo Otca-Syna)

- Obhájiť Kristovo plné božstvo

- Poraziť Gnosticizmus

Hriech a cirkev v prvých storočiach:

Názory na hriech v prvom storočí po Kristovi boli v celku jednotné. Zatiaľ čo ťažké hriechy cirkev neodpúšťala (bola potrebné zriedkavé Božie povolenie), ľahké hriechy boli prehliadané a ich odpustenie sa dialo spontánne metanoiou (zmenou zmýšľania hriešnika – pokáním).

Montanisti verili, že len Duch dokáže odpúšťať hriechy a Duch nespočíva na udelení úradu a preto neuznávali odpúšťanie hriechov ľuďmi. Smrteľných hriešnikov Montanisti vylučovali zo zborov, prenechávajúc takýchto hriešnikov na milosť a nemilosť Boha. Cirkev, vidiac v tom nebezpečenstvo skorého rozpadu doposiaľ vzrastajúcich zborov, sa začala hlbšie zaoberať otázkou odpúšťania hriechov. Kalixt (217-222) ako prvý presadzoval odpúšťanie hriechov prostredníctvom biskupov a toto právo rozšíril aj na smrteľné hriechy. Tým sa dostáva do sporu s Montanistami, v ktorých radoch bol v tom čase aj Tertulián. Biskupi zachovali vlastníctvo cirkvi na úkor jej kresťanskosti, napriek tomu, že odpúšťanie rôznych hriechov (napr. cudzoložníctvo) spôsobovalo ťažkosti.

S hierarchizáciou kresťanstva, vznikom kňažstva (za Tertuliána) sa nanovo definuje aj „obeť“. Obeťou už nie je len obeť zmýšľania, chvály, alebo celý život, ale obeť v zmysle mimoriadnych skutkov (pôst, celibát, mučeníctvo).

Cyprián (200-258) apologétsky biskup v Kartágu píše, že človek, nedokáže zostať bezhriešny, preto je potrebná satisfikačná obeť, ktorej prostriedkom je almužna – bez nej je modlitba „holá a prázdna“. Len storočie po odluke od judaizmu sa pojem obete opäť vynára z minulosti. Pripomeňme, že Židia prinášali zvieracie obete Bohu na očistenie hriechov. Cyprián zavádza aj kňažské opakovanie Kristovej obete – obeť večere Pánovej, a rozvíja pravidlá viery.

Apologéti slobodou človeka navodili dojem, že človek so slobodným rozhodnutím pre dobro, vlastne spásu nepotrebuje. Božia milosť spolupracuje s ľudskou vôľou pri odvracaní zlého a podporuje pri konaní dobrého, ale nie je zásadná. Slobodná vôľa človeka má podľa nich väčšiu váhu ako Božia milosť. Ľudské bytie je stvorené Bohom, hriech preto nemá priamy dopad na ľudskú vôľu ale pramení z nej, tak ako zo slabosti a nevedomosti. Deti nie sú hriešne, len zdedili telesné porušenie. Krst maže predchádzajúce hriechy a keď sa človek slobodnou vôľou rozhodne pre znalosť a konanie dobrých skutkov, určite bude spasený. Človek však nie je dosť silný, aby bol dobrý a zároveň sa ani necíti dosť vinný za svoje hriechy. Sloboda duše ako taká vlastne vylučovala odstránenie hriechov, ale na druhej strane srdečná ľútosť pred Bohom zbavuje hriechov (z čoho vyplýva Božia dobrota, česť, a schopnosť Loga „stvoriť všetko z ničoho“ dokáže odstrániť i hriech). Kristus skrytý v pojme Loga sa spomína čoraz menej a Apologéti tak vlastne dopustili ohrozenie, že Kristus sa stratí v dejinách.

Ambrózius (337-397), milánsky biskup a obhajca slobody svedomia hovorí, že zmierenie bolo vykonané Kristom ako človekom, lebo dlžníkom voči Bohu je ľudstvo, nie Boh. Spája odpustenie hriechov s Božou milosťou, teda človek nie je ospravedlnený preto, lebo je spravodlivý ale preto, lebo je Kristom vykúpený. Ambrózius spolupracoval v otázkach správy s pohanmi, nenamietal proti ich spôsobu života, odmietal však účasť na verejných obetách rímskym bohom.

Augustín Ambróziovu náuku o milosti ešte prekonáva, keď píše, že „milosť je zadarmo daná“. Hriech vždy smeruje proti Bohu a je prejavom vôle byť mimo neho. Hmota púta dušu k hriechu, no láska, viera a pokora prekonávajú biedu hriechu.

V 6. storočí je Ireneov názor o páde Adama, ktorý sa preniesol na ľudstvo odmietnutý. Adam nebol eticky dokonalý, zhrešil a stal sa smrteľným. Ako reprezentant celého ľudstva spôsobil, že jeho hriech sa prenáša z generácie na generáciu.

Nové názory na hriech sa formujú vo dvoch líniách:

1. Ľudstvo bolo zvedené padlými anjelmi, ktorí zneužili ich slobodu v rozhodovaní

2. Hriech patrí k ľudskej prirodzenosti, či už je získaná alebo zdedená, a ako je prirodzené dobro, je prirodzený aj hriech

Dedičný hriech (možno prevzatý od Ireneovho Adama) Augustína bol odmietaný celé stáročia. Bolo totiž zložité vyjadriť závažnosť hriechu a vinu. Hriech je následkom smrteľnosti, ale neruší spoločenstvo s Bohom a ľudstvo nie je považované za previnilé voči Bohu.

Spása v prvých storočiach:

Kresťanstvo bolo od počiatku považované za oslobodzujúce od smrti a vedúce k božskému životu. Spása je pre niektorých cirkevných otcov prejavom Božej milosti, iní ju považujú za dobrovoľné rozhodnutie človeka. S obeťou bohočloveka za hriechy ľudstva sa spája aj vykúpenie a zmierenie Boha, ktoré ruší prirodzený stav zázračným pretvorením. Spása bola podľa Apologétov daná len pre mravne dobrých ľudí, ktorí sú členmi cirkvi. Teda keď sa človek na základe svojej slobodnej vôle rozhodne pre dobro, bude spasený, no tejto téme viac pozornosti nevenujú. Gnostici veria, že Kristus ukázal dušiam s iskrou, ako sa oslobodiť z materiálneho sveta. Marcion a jeho prívrženci zas v smrti Krista vidia oslobodenie z moci nižšieho boha, stvoriteľa Zeme. Až Klement Alexandrijský sa touto témou zaoberá o niečo podrobnejšie.