Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Ivana Čornejová, CSc. (Ústav dějin UK a archiv UK)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií a žurnalistiky)

PhDr. Petr Hofman (Vojenský historický archiv)

prof. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin

na FF UK)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita Liberec)

PhDr. Karel Richter, CSc. (předseda Klubu autorů literatury faktu)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

Copyright © Luboš Taraba, 2015

Cover © Karel Kárász, 2015

Drawing © Martin Ďásek, 2015

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2015

ISBN (E-pub) 978-80-7425-431-4

ISBN (mobi) 978-80-7425-432-1

ISBN (pdf) 978-80-7425-433-8

Mapa Středomoří 1563(Diogo Homem)

STŘEDOMOŘÍ

VELKÝ TUREK

Večer sedmého lednového dne roku 1566 zahlédli obyvatelé Londýna na ztemnělé obloze hned dvě komety s dlouhými krvavými ohony. Zatí si poddaní „panenské královny“ Alžběty kladli otázku, co toto znamení, od kterého nečekali nic dobrého, přinese, nad Vatikánem se objevil proužek bílého dýmu. „Habemus papam“, znělo Věčným městem. Katolický svět měl po devětadvaceti dnech od smrti Pia IV. nového Svatého otce. A ve srovnání s jeho předchůdci hodně jiného papeže. „Jen kůže a kosti“, vystihl vzhled jednašedesátiletého dominikána z Alessandrie, bývalého generálního inkvizitora Antonia Ghislieriho, který si zvolil jako pátý v pořadí jméno Pius, jeden z diplomatů ve Vatikánu. Tento vizionářský asketa, v mládí pasák ovcí, kterému stačilo k životu vajíčko a trocha zeleniny a jehož osobní majetek obnášel dvě košile a mnišské roucho, se cítil být předurčen stát se spasitelem „církve svaté“. Jak brzy dokázal, neváhal použít sílu a drakonické tresty, aby toho dosáhl. Vedle vyhánění Židů, vyhlazení protestantského Lutherova a Kalvínova býlí či nápravy upadlých mravů se hodlal vypořádat především s „nejkrutějším nepřítelem božího jména“. Jeho snem bylo, „aby byl Turek úplně zničen a doražen“.

Pius V.

Nebyli to však už dávno ti „Turci“, kteří v bitvě u Manzikertu v srpnu 1071 porazili byzantského císaře Romana IV. Diogena a otevřeli si tak cestu do Jeruzaléma, což vedlo papeže Urbana II. k plamenné výzvě, aby křesťané vytáhli do boje za osvobození Ježíšova hrobu. Jejich místo zaujali Osmané, jak si sami říkali a pro něž „Turci“ byli příslušníci ostatních spřízněných kmenů, což se ale v Evropě běžně směšovalo.

Turecký kmen Kayi, z něhož Osmané vzešli, se objevil v severní Anatólii na území dnešního Turecka mezi lety 1234 až 1235. Jeho mladý vůdce Ertuğrul tehdy vstoupil se čtyřmi stovkami jezdců do služeb jednoho z tamních seldžuckých panovníků, aby z vesnice Sŏğut ležící poblíž byzantské hranice vyráželi k nájezdům nejen proti Byzantincům, ale i nepřátelským Tatarům. Zatímco Ertuğrul strávil jako prostý gazi (svatý voják) život v sedle koně, jeho syn Osman se už tituloval bej (pán) a patřilo mu malé území poblíž byzantského pohraničního města Prusa.

V té době utrpěla byzantská říše, která od debaklu u Manzikertu působila stále více jen jako stín bývalého východořímského impéria, další smrtelnou ránu. Benátky, kdysi byzantská kolonie, se natolik osamostatnily, že se pustily do konfliktu se svými bývalými pány o kontrolu nad Středozemním mořem. Benátští obchodníci a mořeplavci k tomu šikovně využili křižáky. V dubnu 1304 bylo hlavní město byzantské říše Konstantinopol jejich. A spolu s ním i část hroutícího se impéria.

Na porcování snadné kořisti se podíleli i Osmané, jak si začali říkat po svém tehdejším „pánovi“. Ten v roce 1326 dobyl byzantské pohraniční město Prusu, z níž jeho syn Orhan učinil na delší dobu své nové sídlo. Murad I., který po něm převzal vládu v roce 1359, vstoupil do historie jako první sultan (mocný). Byl to on, kdo rychle expandující, ale jinak velmi křehkou říší, stabilizoval. Zavedl systém úřednické správy řízené dvorní radou, divan. Zreformoval armádu opírající se od té doby o profesionální jízdu a pěší sbor.

Podle osmanské tradice zformoval bej Orhan v roce 1330 z křesťanských válečných zajatců, „otroků Porty“ (kappi kullan), novou jednotku nazvanou „mladí vojáci“ (yeni çeri). Každopádně od roku 1438 se janičáři rekrutovali výhradně z křesťanských chlapců a mladých mužů. A protože islám zakazuje zotročit muslima, „sklizeň“ (devçirme) budoucích elitních vojáků se vztahovala výlučně na sultánovy „nevěřící“ poddané. Přibližně jednou za pět let se v určených albánských, srbských, chorvatských, bulharských či řeckých vesnicích objevili úředníci a janičářští důstojníci, aby odvedli vhodné adepty. Rodiny, průměrně každá čtyřicátá, na kterou v daném roce přišla řada, odevzdala svého syna ve věku mezi sedmi až čtrnácti roky, ale někdy také až osmnáctileté místnímu křesťanskému, většinou ortodoxnímu duchovnímu a ten je předal dále. Důstojníci provedli výběr a ostatní poslali domů. Osvobození od této povinnosti se vztahovalo na potomky vysoce postavených rodin, jedináčky a vybrané řemeslníky. Z praktických důvodů se „sklizeň“ nevztahovala na cikány, které Osmané pokládali za líné a krajně nespolehlivé, a také na Řeky „zkažené“městským životem.

Vybraní chlapci putovali do Konstantinopole, kde je čekala obřízka a červené uniformy. Poté odcházeli na tři roky na statky vysokých hodnostářů zodpovědných za výuku turečtiny, psaní, čtení a také konverzi k islámu. Mladíci vedle výcviku se zbraněmi zároveň pracovali na polích, aby patřičně zesílili i fyzicky. Po návratu do Konstantinopole prošli dalším sítem. Část z nich čekala služba u janičářů. Ti nastupovali do tamního arsenálu, tedy do válečné loděnice a zbrojnice. Zde se vyučili určenému řemeslu potřebnému v poli a přitom pokračovali ve vojenském výcviku trvajícím osm až čtrnáct let. V pětadvaceti letech nastoupili do určených janičářských jednotek, jejichž číslo a znak měli od té chvíli vytetované na pravé ruce a noze až do smrti. Podobně jako příslušníci křesťanských rytířských řádů se zavazovali k celibátu. Nesměli vlastnit žádný majetek a jejich žold byl symbolický. To se však postupně měnilo. Ze všeho nejdříve dostali povolení zakládat rodiny. V čase míru zůstávala v Konstantinopoli jen část janičářů, ostatní sloužili v různých částech impéria, kde svým způsobem suplovali policejní jednotky.

Janičářský sbor, kterému velel „vůdce“ (ağa), tvořily tři jednotky, cemmat, bolük a segban sestávající se ze setnin (orta). V roce 1570 v nich sloužilo celkem dvacet a půl tisíce mužů. Zajímavostí je, že velitelé těchto tří jednotek se nazývali „mistři polévky“ a také hodnosti odpovídaly označení kuchařského a loveckého personálu u sultánova dvora. K označení hodností se používaly pokroucené lžičky. Znakem sboru byl kotel na polévku.

Janičář

Janičářskou výzbroj tvořil luk, šavle, sekyra a jatagan. Pouze část mužů používala zbroj chránící horní polovinu těla. V průběhu 16. století vystřídala u části janičářů luk arkebuza. S rozvojem vojenské techniky vzniklo také janičářské dělostřelectvo a ženijní oddíly.

Jen před nejtalentovanějšími „otroky Porty“ se po návratu do metropole otevírala možnost proniknout až na nejvyšší posty, včetně divanu. Ti všichni nejprve prošli palácovou výchovou a službou. Většina z nich následně obdržela léno (timar), s nímž byla spojena povinnost výběru daní a vojenská služba u jezdeckého sboru sipahi, a odešla na své statky. Jen vyvolení z vyvolených zůstávali dále v paláci a někteří z nich to dotáhli až na členy státní rady.

Na rozdíl od janičářů se příslušníci jízdních jednotek, sipáhíové, rekrutovali výhradně z Turků usazených v Anatolii (větší část dnešního Turecka) a Rumélii (jižní Balkán) patřící původně k byzantské říši. Absolutní elitou „jízdní služebníci Porty“ (kapikulu sipahi), byli vesměs synové vysokých hodnostářů a statkářů. Jejich šest divizí, celkem pět až šest tisíc mužů, sloužilo v Konstantinopoli za plat. Do druhé kategorie spadali timarli sipahi, nájemci půdy a zároveň výběrčí daní, z nich část tvořili „otroci Porty“ vybraní z řad budoucích janičářů. Ti, jejichž roční výnos nepřekročil 20 000 akçe (hlavní turecké platidlo, mince obsahující 2,9 gramu stříbra), tzv. timar sipaki, nastupovali do pole s pěti jezdci, zpravidla se svými syny a nejbližšími příbuznými. Zianet zipaki s výnosem do 100 000 akçe vyráželi do války podle výše příjmu se šesti až dvaceti jezdci a ti nejbohatší, has zipaki, s výnosem přes 100 000 akçe dodávali sultánovi do armády dva a více jezdců. V druhé polovině 16. století se počet sipáhíů blížil hranici sta tisíc mužů. Zatímco anatolijští tvořili lehkou jízdu, rumelské lze označit za těžkou kavalerii. Ti první se chránili koženým nebo plstěným kabátcem, druzí nosili kroužkovou košili sahající ke kolenům a zesílenou pancířem ze čtyř plátů. Všichni používali kulatý jezdecký štít, jezdecký luk, šavli, sekeru a palcát. Zatímco anatolští sipáhíové používali kopí, rumelijští měli navíc i oštěpy. V průběhu 16. století vznikla také kategorie „námořních sipáhíů“. Sloužili společně s janičáři na válečných galérách jako námořní pěchota.

Císaři upadající Byzance, kteří se po pár desetiletích do Konstantinopole přece jen vrátili, nedokázali rostoucí vojenské osmanské síle čelit. A jak se brzy ukázalo, ani jiní křesťanští vládci si nevedli lépe. V roce 1360 už představovaly územní zisky sultána Murada I. v Evropě větší rozlohu než na asijském kontinentu, kde sunnitští Osmané v první řadě naráželi na „odpadlické“ perské šíity. A když po první bitvě na Kosově poli roku 1389 Osmané fakticky ovládli Srbsko a o sedm let později, po porážce křížové výpravy u Nikopole, i Bulharsko, jejich panství dosáhlo rozlohy půl milionu kilometrů čtverečních. A právě v té době se jejich říše ocitla na pokraji záhuby, kam ji málem strhl útok Tamerlánových hord. Když v červenci 1402 nomádští jezdci tohoto kulhavého monarchy zajali u Ankary sultána Bajezída I., zdálo se, že je osmanským dnům konec. Jenže Tamerlán tři roky nato během tažení do Číny zemřel a jeho obrovské impérium se zhroutilo rychleji než hrad z písku.

Osmané museli ze všeho nejdříve přečkat desetiletou bratrovražednou válku Bajezídových synů, z níž jako vítěz vyšel Mehmed I. Když umíral, jeho nástupce Murad II. se už mohl opět věnovat plně poslání „svatého bojovníka“. V roce 1444 rozdrtil u Varny křižácké vojsko a pouhých devět let nato jeho syn Mehmed II. dobyl Konstantinopol odolávající jako poslední výspa turecké záplavě. „Dobyvatel“, jak se Mehmedovi od té doby říkalo, se nedržel jen pevné země, jako první z Osmanova rodu se pustil i na nejisté moře. Poměrně snadno se zmocnil janovských kolonií na březích Černého moře a následně se střetl s Benátčany, tehdejšími pány v „Bílém moři“. Válka s námořní republikou o nadvládu nad východním Středozemím trvala čtrnáct let a na jejím konci v roce 1479 zavlály na šest let na několika nedávno ještě benátských pevnostech na ostrovech Zakynthos a Kefalonia zelené prapory s půlměsícem. Ještě nepříjemnější pro námořní republiku byla ztráta strategického přístavu na albánském pobřeží Vlora. Osmané tím stanuli u vjezdu do „Zálivu“, tedy Jaderského moře, které Benátčané žárlivě střežili jako klenot.

Mehmed se v létě následujícího roku pokusil dobýt Rhodos, nejvýchodnější výspu křesťanství ve Středozemí patřící řádu svatého Jana Jeruzalémského, ale rytíři s bílou hvězdou na červených pláštích, kteří odtud na svých galérách útočili na jeho lodě a pobřeží Levanty, však odolali. Zatímco na Rhodu Mehmed neuspěl, úspěch zaznamenal o rok později, kde se na čas zmocnil jihoitalského Otranta. Italští vládci včetně papeže si tak najednou uvědomili, jak jsou zranitelní. Naštěstí pro ně Mehmed téhož roku zemřel a jeho dva synové si nejprve museli vyjasnit, kdo bude novým sultánem. Evropa si tak mohla na chvíli oddechnout.

Nový sultán Bajezíd II. sice holdoval vědám, včetně filozofie, ale ve válečných taženích pokračoval. Musel, protože jeho říše žila z expanze. Zastavit ji by znamenalo začátek konce. Potřeboval nová a nová léna, která mu poskytovala pracovní síly, finance a vojáky a pro ty zase potřeboval nová léna. Bylo to samozřejmě patřičně nábožensky zdůvodněno. „Svatou“ povinností každého vládce bylo přece šířit „pravou víru“.

Přesně tak se zachoval i jeho vnuk Sulejman, kterému se později v Evropě říkalo Nádherný. Do paláce Topkapi v Konstantinopoli vstoupil v roce 1520 v pětadvaceti letech jako v pořadí desátý vládce. Rok nato se stal pánem Bělehradu a o šest let později už spal ve stanu uprostřed dvou tisíc hlav nepřátel nabodnutých na kopí poblíž bitevního pole u Moháče, zatímco jeho protivník, český král Ludvík Jagellonský ležel mrtvý v bažině na bojišti. Tři roky poté Sulejman stanul před Vídní, sídelním městem Ludvíkova švagra a nástupce na českém trůnu arcivévody Ferdinanda I. Habsburského. Mezitím ještě dobyl Rhodos a vyhnal odtud jeho dosavadní pány, rytíře řádu svatého Jana Jeruzalémského. Johanité nebo také špitálníci, jak se jim říkalo, nakonec našli útočiště na Maltě a v Tripolisu, které jim nikoli bez vypočítavosti daroval Ferdinandův starší bratr, španělský král a budoucí císař Svaté říše římské Karel V.

Sulejman

V té době už Habsburkům patřilo na osmanském seznamu nepřátel jedno z předních, ne-li rovnou první místo. Zatímco Ferdinand spravoval dědičné rakouské země, české a uherské království, jeho bratru Karlovi patřilo vedle Španělska ještě Nizozemí, Burgundsko, Milánsko, Neapolsko včetně Sicílie, Baleár, Malty, několik enkláv na severoafrickém pobřeží a k tomu všemu ještě provincie v Kolumbem objeveném Novém světě. Kdyby nebylo Martina Luthera, jehož myšlenky nejprve nakazily země Svaté říše římské a odtud se šířily dále za jeho hranice, mohlo by se zdát, že kromě osmanských sultánů nárokujících si mimo jiné titul a korunu císařů říše římské nemají potomci hraběte Rudolfa Habsburského, vítěze nad Přemyslem II. Otakarem, většího protivníka.

Tím byla dlouhou dobu Francie. Válka, která propukla mezi Madridem a Paříží už v roce 1495, se sice vlekla, ale byl to Karel V., kdo získával postupně navrch a po vítězství u Pavie získal kontrolu nad většinou Itálie. Po vyplenění Říma německými lancknechty nebylo v Itálii nikoho, kdo by se mohl Španělům na pevnině postavit. Filip II., který v devětadvaceti letech usedl v roce 1556 na madridský trůn, dokonal mírem z Cateau-Cambrésis dílo svého císařského otce, když přinutil v roce 1559 Jindřicha II. z rodu Valois, aby si uvědomil, že o evropských záležitostech se nyní rozhoduje v Madridu a Vídni. Habsburkům tak mezi křesťanskými vládci zbýval jako jediný vážnější rival dcera Jindřicha VIII. Tudora Alžběta a její anglikánská Anglie. Ta však v danou chvíli představovala spíše větší nebezpečí pro španělské zámořské provincie, než aby byla soupeřem na starém kontinentu. Tím se stali protestanté, nejprve ti němečtí, a po nich, což se ukázalo pro Filipa II. mnohem horší, jeho poddaní v Nizozemí. Úsilí vyhnat Kalvínovo učení z hlav tamních kupců a šlechty stálo „katolického krále“, jak se dával titulovat, hodně úsilí i peněz, ale příliš nebo spíše vůbec se mu to nedařilo. A to nebyla jediná noční můra, která ho pronásledovala. Bylo jen otázkou času, kdy bude muset zareagovat i na osmanské nebezpečí.

Potom co Sulejmanův otec Selim I. Krutý porazil egyptské mameluky a ovládl roku 1517 jejich zemi, jeho říše se ocitla v bezprostředním kontaktu se španělským královstvím. Nárazníkový pás představovalo berberské pobřeží na severu černého kontinentu, odkud už po několik desetiletí vyráželi berberští a maurští piráti na moře v rámci permanentní nevyhlášené války s císařem Svaté říše římské Karlem V. Pro Maury vyhnané Karlovou tchyní Isabelou Kastilskou ze Španělska se navíc jednalo o odvetu. Pirátští vůdci brzy pochopili, že jim bude lépe pod osmanskými ochrannými křídly a tak se námořní lupiči proměnili ve „svaté bojovníky“. Sultán od nich inkasoval pětinu kořisti, podporoval je vojensky, ale kdykoli se mu to hodilo, oficiálně se od nich distancoval. Jejich nájezdy vylidňující španělské a italské pobřeží, stejně jako útoky na obchodní galéry pendlující mezi Sicílií a španělskými přístavy se životně důležitým obilím, vyvolávaly stále větší obavy. Muslimští piráti navíc pozvolna vytěsňovali Španěly ze severoafrického pobřeží. Roku 1516 se jeden z jejich nejslavnějších vůdců Chajruddin (Heyreddin) přezdívaný Barbarossa zmocnil Alžíru, a třebaže ho na pár let zase ztratil, v roce 1529 z této nedávno vesnice definitivně učinil jednu z hlavních pirátských základen včetně obrovského trhu s otroky. Alžír v Barbarossových rukách vedl Karla V. k tomu, aby se dohodl s řádem sv. Jana Jeruzalémského, který před devíti roky přišel po půlročním boji o Rhodos, že se usadí na Maltě a Tripolisu a odtud bude bojovat s piráty a zároveň jako předsunutá hlídka střežit i průjezdové trasy do západního Středozemí kontrolovaného právě Španělskem.

Netrvalo dlouho a Sulejman se dohodl s francouzským králem Františkem I. na společné invazi do Itálie. Francouzi tam vpadnou ze severu a Osmané z jihu. K tomu pirátský vůdce Barbarossa dobyl v roce 1534 Tunis a vyhnal tamního sultána Hasana Mulaje. Tomu se sice podařilo s Karlovou pomocí do města vrátit, ale bez španělské ochrany by se tam neudržel ani den. K francouzsko-osmanskému útoku došlo o čtyři roky později. Skončil stejně rychle, jako začal. František I. uzavřel s Karlem V. příměří a Sulejman stáhnul svou flotilu od břehů jižní Itálie. Neznamenalo to však, že by se přestal o „Bílé moře“ zajímat. Aby si udržel kontrolu nad námořními cestami z Jaderského do Egejského moře, napadl benátský ostrov Korfu a kolonii Naflio na východním pobřeží Peloponésu. To už proti sobě měl nejen Benátky, ale rovnou i koalici nazvanou Svatá liga, jejímiž dalšími členy se stali papež Pavel III. a Španělsko. Po Sulejmanově neúspěchu na Korfu přebrala iniciativu ligistická flotila vedená janovským kondotiérem ve španělských službách Andreou Doriou. Jenže jeho nerozhodnost vedla v září 1538 k porážce aliančního loďstva u řecké Prevezy.

Třebaže se nejednalo o velkou bitvu, o to větší byly její důsledky. Chladně kalkulující Benátky se tajně dohodly s Osmany na míru a Svatou ligu opustily. Karel V. však v boji pokračoval. Pokus zmocnit se tehdy už stotisícového Alžíru ale skončil v říjnu 1541 katastrofou, když jeho flotilu zničila třídenní bouře. Toho využila Francie a vstoupila opět do války po Sulejmanově boku podle hesla „nepřítel mého nepřítele je mým přítelem“. V takovém případě v Paříži nikomu nevadilo, že se jedná o úhlavního nepřítele „církve svaté“, k níž se její králové jindy tak vehementně hlásili. František I. umožnil Barbarossově flotile přezimovat na svém území v Toulonu a Evropa si tak mohla udělat představu, jak může vypadat pokojný import islámu. Během několika zimních měsíců se tento francouzský přístav změnil v osmanské město se vším všudy, včetně mešit. Komu se to nelíbilo, tomu to Osmané patřičně vysvětlili, že tak činí pouze v jeho zájmu, aby pochopil, že existuje jediný správný Bůh. Jenže v roce 1544 francouzský král z aliance s „nevěřícími“ vycouval. Ani tehdy ale nenastal ve Středozemí klid. „Sultán a padišáh Bílého a Černého moře,“ jak se Sulejman dal nově titulovat, pokračoval ve „svaté válce“ prostřednictvím berberských a maurských pirátů. Chajruddin Barbarossa a jeho nástupce Dragut (Turgut reis) byli se svými početnými flotilami Španělům více než rovnocenným soupeřem.

I proti nim stáli „svatí vojáci“, a to rytíři řádu sv. Jana Jeruzalémského. Připomínalo to sice boj Davida s Goliášem, ale fakt, že Sulejman se o johanitech vyjadřoval jako o „nejhorších z nevěřících“, vypovídá sám za sebe. Je logické, že galéry rytířů nechyběly při žádné výpravě proti pirátům, k níž se v Madridu rozhodli. V roce 1550 využil Andrea Doria Sulejmanovy ofenzivy v Uhrách a se španělskou flotilou napadl pirátské severoafrické základny. Jenže stačil rok a Dragut dobyl Tripolis, odkud vyhnal johanitské rytíře, kterým tak zbyly jako poslední útočiště Malta. Třebaže byl o čtyři roky později uzavřen mír, jak berberští piráti podporovaní v případě potřeby osmanským loďstvem, tak rytíři pokračovali v boji. Dragut napadl i samotnou Maltu, kterou vyraboval a vypálil, ale řád přestál jeho řádění bez větší újmy.

Stejně jako jeho otec Karel V. i Filip II. zkusil čas od času učinit řádění muslimských pirátů a korzárů přítrž. V roce 1559 nařídil útok na Tripolis. Vybral si k tomu konec roku, aby osmanské loďstvo nemohlo zasáhnout, protože v zimních měsících by bylo příliš riskantní se vydávat na delší plavbu, takže Dragut zůstane sám. Jenže plán od začátku nabíral zpoždění, nejprve dny, pak týdny a nakonec měsíc. Tak se stalo, že celá flotila, padesát galér a šest tisíc vojáků, vyrazila na moře teprve v prosinci. Velel jí za svého tehdy téměř už čtyřiadevadesátiletého strýce jedenadvacetiletý Gianandrea Doria. Zpočátku šlo vše dobře. „Malý Andrea“, jak mu jeho muži začali říkat, aby ho odlišili od strýce „velkého Andrea“, obsadil ostrov Džerba, kde Španělé začali budovat okamžitě pevnost. „Tripoliský král“ Dragut byl rozhodnut to dlouho netrpět. Když se v květnu 1560 nečekaně u Džerby objevil velkoadmirál (kapudan-t deryâ) Piali paša se Sulejmanovými galérami, Doria ztratil během pár hodin třicet galér a s nimi většinu mužů. Osmané mohli slavit. Ulicemi Konstantinopole táhli v řetězech stovky křesťanských zajatců a kolem Zlatého rohu defilovaly ukořistěné galéry, zatímco Dragut stavěl na Džerbě z pěti tisíc lebek a kostí zabitých nepřátel pyramidu zvanou „věž hlav“.

Filip II.

Nyní, když španělské loďstvo přestalo téměř existovat, a Benátčané posílali sultánovi do Konstantinopole gratulaci ke skvělému vítězství, se zdálo, že Sulejmana už nikdo a nic nezastaví. Jenže v roce 1564 Španělé dobyli důležitou pevnost Peñón de Vélaz de la Gomera v dnešním Maroku, na což Sulejman odpověděl následující léto invazí na Maltu. Jejím dobytím by získal jedinečné nástupiště pro další útok na Itálii a Španělsko. První cíl, Sicílie, ležel jen pár hodin plavby odtud. Jenže sedm set johanitských rytířů a osm a půl tisíce Malťanů v létě 1565 zahnalo se španělskou pomocí sultánovu armádu zpátky na moře a Konstantinopolí se rozezněl nářek a pláč za tisíce mrtvých, které tam admirál Piali paša a velitel invazního vojska Lala Mustafa paša zanechali. Za zdi sultánovy rezidence Topkapi však nepronikl. A i kdyby, šestašedesátiletý Sulejman by se jím nedal odradit. Už v polovině ledna 1566 hlásil benátský vyslanec u Velké porty Vettore Bragadin, že „velký Turek“ tráví hodně času nad plány invaze na Kypr, který Benátky koupily od své krajanky Cateriny Cornaro v roce 1498 po smrti jejího manžela, kyperského krále Jakuba II. Bastarda. Než si v městě na laguně stačili Bragadinův dopis pořádně přečíst (na jeho doručení bylo třeba nejméně měsíc někdy i šest týdnů), zakotvilo o velikonoční neděli 14. dubna 1566 u ostrova Chios patřícího po dvě stě dvacet let Nejjasnější janovské republice osmdesát osmanských galér s třemi tisíci janičáři a čtyřmi tisíci námořních sipáhíů na palubách. Jednalo se o každoroční oficiální návštěvu spojenou s výběrem dvanácti tisíc dukátů, kterými si Janované kupovali mír. Admirálu Piali pašovi, který si chtěl podle vlastních slov jen „odpočinout v tamních zahradách“, stačil necelý týden na to, aby po omluvách, že nerad ruší nejdůležitější křesťanské svátky, obvinil správu města z podpory pirátů, pomoci uprchlým otrokům i špionáže ve prospěch Španělska, obsadil město a tím i celý ostrov. Následovalo plundrování kostelů, z nichž dva Piali proměnil rovnou na mešity. Městská rada a zástupci obchodní společnosti Maona putovali na Krym do internace a všichni křesťané bez výjimky museli zaplatit pokutu mezi pěti sty a tisícem dukátů na osobu. Následně jednapadesátiletý Piali prohlásil Chios za správní jednotku sançak patřící od této chvíle sultánovi.

O dva měsíce později zahlédly Pialiho lodě poblíž benátského ostrova Zakynthos posádky dvou španělských galér. Když to jejich kapitáni ohlásili, v Římě a Madridu vypukla panika, zda se nejedná o novou invazi na Maltu. Pius V. i Filip II. si však mohli oddechnout. Piali mířil do Jaderského moře, aby Benátčanům naznačil, že si nemohou být jisti ani pár kilometrů od náměstí svatého Marka. Přitom je ujišťoval, že je v jejich „Zálivu“ výhradně kvůli jejich společným nepřátelům, tedy španělským a rakouským Habsburkům. Třebaže zastávka ve svobodném městě Dubrovník balancujícím na ostří nože mezi Benátkami a Konstantinopolí, kde Piali hodlal vybrat každoroční tribut pacis ve výši pět set dukátů, skončila menší blamáží, když tamní velitel dal z obav, aby se neopakoval scénář z Chia, namířit na jeho lodě děla, osmanský velkoadmirál si reputaci napravil na zpáteční cestě. Nejprve jeho galéry vyděsily obyvatele jižní Itálie a pár dnů nato rozšířil sultánovu říši o vévodství Naxos (ostrovy Naxos, Andros, Zea a Sifanto) spravované po tři sta padesát devět let několika rodinami benátských patricijů, byť už delší dobu pod osmanským patronátem.

Neúspěšný pokus zmocnit se v roce 1565 Malty osmanský zájem o Středomoří neoslabil, ale v dané chvíli převážila nutnost zakročit v Uhrách. Druhým rokem vládnoucí císař Svaté říše římské Maxmilián II. totiž využil Sulejmanova zaneprázdnění Maltou a vyšlápl si na uherského (vzdoro)krále a sultánova protegé, sedmihradského vévodu Jana II. Zápolského. Třebaže Maxmilián brzy couvl a dokonce požádal o mír, v Konstantinopoli už měli jeho počínání dost. Jak se dal Sulejman slyšet, neodloží meč, dokud na Zápolského hlavě nespočine uherská koruna.

Tažení do Uher začalo v červnu 1566. Pro tehdy už dvaasedmdesátiletého Sulejmana bylo v pořadí již třináctou, a jak se ukázalo poslední válečnou výpravou. Ještě než se Turci dostali k Dunaji, napadl je velitel předsunutých habsburských jednotek, manžel Evy z Rožmberka, bán Mikuláš Zrinský. Z osmanského tábora si odnesl kořist ve výši sedmnáct tisíc dukátů, s níž zmizel za hradby vodní pevnosti Sziget (Szigetvár) vybudované na levém břehu Dunaje. „Boží meč“ Sulejman nemínil ponechat takovou potupu bez odplaty. Nejprve ze všeho bude dobyto Zrinského hnízdo, rozhodl. Trvalo měsíc, než se janičářům podařilo proniknout až k szigetské citadele, kam se Mikuláš Zrinský stáhl s posledními šesti sty muži. Zrinského hlavy, která mu byla uťata při posledním sebevražedném výpadu, se už Sulejman nedočkal. V noci z 5. na 6. září ukončil jeho život infarkt. Když několik hodin poté Sziget vyletěl do vzduchu, nikdo ve vojsku, kromě po sultánovi nejvyššího představitele říše velkovezíra Mehmeda paši Sokoloviće, netušil, že ten, kterému přezdívali „Zákonodárce“, už není mezi živými.

Šedesátiletý velkovezír, původem syn srbského ortodoxního kněze z vesnice Sokoloviči, tajil sultánovu smrt nejen kvůli morálce armády, ale především kvůli jeho synovi Selimovi. Dobře věděl, že dvaačtyřicetiletý malý, obtloustlý následník barvící si stejně jako on vousy a vlasy na černo není oblíben zvláště mezi janičáři, takže bylo třeba převzetí moci patřičně pojistit. Sulejmanův osobní lékař a sluhové byli pro jistotu zavražděni a za Selimem pobývajícím v městě Kütahya spěchal posel, Sulejmanův nosič meče, se vzkazem, že se má okamžitě chopit vlády a hned nato se urychleně dostavit k vojsku do Uher. Obavy se ukázaly oprávněné. Když se Selim, toho jména druhý, objevil Konstantinopoli, janičáři mu zavřeli vrata paláce Topkapi před nosem. Obměkčily je až peníze. Teprve na začátku druhé poloviny října vjel Selim do Bělehradu. Na jeho cestě ho doprovázeli francouzský a benátský vyslanec. Snažili se zjistit co nejvíce, jaký nový sultán skutečně je a co od něj lze očekávat.

Trvalo půldruhého měsíce, než Sokolović veřejně oznámil, že Selimův otec, jehož nevábnou mrtvolu vozil stále s sebou, už dávno zemřel. Sulejman původně počítal, že jeho nástupcem bude nejstarší syn Mustafa. Jenže pak se ve svém harému zahleděl do pětadvacetileté otrokyně z Ukrajiny, šlechtičny Alexandry Lisowské. Hürrem Sultan, jak znělo její nové jméno, si na nový život nejen zvykla, ale aktivně ho ovlivňovala. Aby některý z pěti synů, které sultánovi porodila, mohl usednout na jeho místo, znamenalo to zbavit se Mustafy. Jinak by totiž museli zemřít její synové. Tak znělo ostatně pravidlo formulované Mehmedem II. v Knize zákonů: „Kdo z mých čestných synů nebo vnuků získá nejvyšší moc, může v zájmu udržení řádu světa obětovat své bratry. Musí podniknout tomu odpovídající opatření.“

Na kolik dokázala Hürrem Sultan svého manžela ovlivnit, je otázka. Každopádně její zeť, velkovezír, jehož pozice se rovnala prvnímu ministrovi, Rustem paša podstrčil koncem roku 1552 Sulejmanovi dopis dokazující, že jeho nejstarší syn proti němu intrikuje a že se dokonce dává titulovat jako sultán. Když sedmatřicetiletý Mustafa vstoupil září 1553 do otcova stanu, čekalo tam rovnou devět katů s tětivami v rukou. Sulejman, který exekuci přihlížel, následně označil za následníka nejstaršího ze synů Hürrem Sultan Bajezída. Ale ani jemu nebyl Bůh nakloněn. Jen co v roce 1558 jeho matka zemřela, Bajezíd se rozhodl provést ona „odpovídající opatření“, což se rovnalo likvidaci mladšího bratra Selima. Ten ale získal na svou stranu velkého muftího jako nejvyšší duchovní autoritu a s ním členy divanu. Poté co Sokolovićovo vojsko rozprášilo Bajezídových asi dvanáct tisíc vesměs špatně vyzbrojených vesničanů, sultánův syn utekl do sousední Persie. Selim ale tamního šáha Tahmáspa brzy přesvědčil, že bude lepší mu bratra vydat. V září 1561 skončil Bajezíd spolu se svými čtyřmi dospělými syny v rukou katů. O něco později byl uškrcen na Selimův příkaz i Bajezídův nejmladší, tříletý chlapec. „Děkuji Alláhovi, že jsem žil dost dlouho, abych viděl, že muslimové jsou osvobozeni od války mezi mými syny,“ oddechl si Sulejman.

Kdykoli se sultán odebral do ráje, jak věřili jeho poddaní, anebo do pekla, jak se říkalo v Evropě, křesťanský svět s napětím očekával, jaký bude jeho nástupce. Třebaže mnozí doufali, že by konečně mohlo být lépe, skeptici opakovali, že není tak špatně, aby nemohlo být ještě hůř. I když po Sulejmanovi snad hůře už ani být nemohlo. Tento „sultán sultánů, pán pánů, dárce korun monarchům na celém světě, Alláhův stín na zemi“, jak se tituloval, zamíchal během své pětačtyřicetileté vlády řádně poměrem sil. Jeho impérium s třiceti miliony obyvatel připomínalo při pohledu na mapu obrovskou tlamu požírající Středozemní moře. Na severozápadě hraničilo v Uhrách se Svatou říší římskou. Severní hranici vytyčovalo Černé moře. Na východě sahalo až za Bagdád a na jihu mu patřil Arabský poloostrov, Egypt a velká část severoafrického pobřeží. Velice efektivní organizace státního aparátu umožňovala účinnou mobilizaci všech zdrojů, o níž si v Evropě mohli nechat jen zdát. Sto tisíc elitních jezdců, jež mohl kdykoli mobilizovat, představovalo spolu s dvanáctitisícovým sborem obávaných janičářů spolehlivý válečný stroj, který mohl Selim II. kdykoli vrhnout kterýmkoli směrem. Navíc disponoval válečným loďstvem, s nímž se co do velikosti mohla měřit pouze benátská marína.

Selim II.

Jednou z mála, ale zato podstatnou vadou vad na kráse tohoto dědictví byla skutečnost, že zatímco na pevnině Osmané pronikli přes Balkán k Vídni a málem měli na dohled i Benátky a po severoafrickém pobřeží se se blížili k Gibraltarské úžině, Středozemní moře zůstávalo doménou „nevěřících psů“, v první řadě Benátčanů a Španělů. Některé benátské provincie ležely podle Konstantinopole provokativně blízko od osmanských minaretů. Nic na tom neměnil fakt, že Benátky za své kolonie odváděly do sultánovy pokladny ročně nemalé částky za to, že je nechával milostivě na pokoji. Například třetí největší ostrov ve Středozemí Kypr, ležící dále na východ než Konstantinopol, dělilo od břehů sultánovy říše pouhých sto sedm kilometrů. Z benátského pohledu to byl „ostrov strčený vlkovi do tlamy“, za který ročně v Konstantinopoli inkasovali osm tisíc zlatých dukátů. Už to byl problém, protože „Turek“ to mohl kdykoli použít jako argument podporující osmanské nároky, proč si ostrov, kde se měla zrodit bohyně Afrodita, jednoduše vzít.

Třebaže Benátčané sultánovy vezíry pilně podpláceli, aby si nejen Kypr, ale i jejich dalších držav nevšímali, věčně to fungovat nemohlo. Už dvakrát došlo na zbraně. Poprvé v letech 1463–1479 a podruhé mezi roky 1538–1540. A v obou válkách patřilo vítězství Osmanům. Benátské loďstvo nejen že v roce 1538 okusilo společně se španělskou flotilou a dalšími spojeneckými loděmi Svaté ligy hořkost porážky v bitvě u Prevezy, ale Benátky, kterým se někdy říkalo také Serenissima podle jména jejich republiky (Serenissima repubblica di Venezia), navíc přišly o většinu svých základen v Egejském a Jónském moři a k tomu všemu musely zaplatit reparace ve výši tři sta tisíc dukátů a v následujících letech sultánovi odváděly každý rok dalších deset tisíc dukátů. „Je lepší jednat se všemi nepřátelskými vládci jako s přáteli a se všemi přáteli jako možnými nepřáteli,“ zněla proto nejen z těchto důvodů základní poučka benátských diplomatů a obchodníků, což často splývalo dohromady.

Dvojnásob to platilo pro Osmany, hlavního obchodního partnera, a zároveň největšího nepřítele, byť i v případě ostatních se jednalo spíše než o rivaly o nepřátele. Na jejich množství si nemuseli v republice svatého Marka stěžovat. Od rakouských Habsburků po jejich španělské příbuzné, od papeže přes italské vévody až po francouzské krále, těm všem ležely Benátky hluboko v žaludku.

Když se do evropských metropolí dostala konečně zpráva, že obávaný Sulejman zemřel, každý se logicky zeptal, co nyní bude. Všichni dobře věděli, že nový sultán by měl co nejdříve vyrazit na své první „svaté“ tažení, aby získal prostředky na stavbu mešity, jak bylo tradicí a jak od něj všichni v jeho říši očekávali. Snad bude jiný než jeho otec, namlouvali si mnozí, informovaní o Selimových dvou největších zálibách, o ženách a vínu. Zatímco janičáři mu kvůli sexuálnímu apetitu posměšně říkali „býk“, pro ostatní byl „opilec“ nebo „málo inteligentní… ožrala“, v lepším případě „Selim Žlutý“, jak mu říkali kvůli světlým vlasům zděděným po ukrajinské matce. Napjaté očekávání nezchladila ani slova francouzského vyslance v Konstantinopoli Guillauma de Grandchamp, že Selim je nejen piják vína, milovník mladých žen i mužů, ucházející básník, vynikající lučištník, ale také hodně „vznětlivý a krvežíznivý“ člověk. Podle benátských diplomatů a špionů měl „o sobě příliš velké mínění a pohrdání pro všechny ostatní vládce. Věří, že může poslat nepřipravené armády na bojiště, a odmítá brát na vědomí opačné názory.“

VŠICHNI PROTI VŠEM

Přesto všechno se zpočátku zdálo, že se Selimem by opravdu mohla přijít změna. Zatímco Sulejman strávil na válečných taženích velkou část života, on si z Konstantinopole maximálně odskočil na lov, který miloval. Na rozdíl od svých předchůdců nezačal vládu válečným tažením, ale tím, že přerušil válku v Uhrách. Více než nový sultán měla však na toto rozhodnutí vliv dvorská rada (divan). Zatímco bez Sulejmana se nesměl pohnout ani list na stromě, Selim, kterého otec k státním záležitostem nepouštěl, přenechal péči o státní záležitosti pětici vezírů, kteří ji tehdy tvořili. Tito „sultánovi otroci“ se tak stali skutečnými „nosiči břemene“, jak zněl překlad jejich titulu. Scházeli se pravidelně čtyřikrát týdně (v sobotu, neděli, pondělí a středu) ve velkovezírově paláci. Nadměrným pitím v obličeji stále více zarudlý Selim se jejich jednání neúčastnil, kdykoli si však vezíry, kteří byli zároveň nejvyššími vojenskými veliteli, mohl poslechnout neviděn a neslyšen ukryt za zamřížovaným oknem.

Selim se nejvíce spoléhal na prvního muže divanu, na velkovezíra Mehmeda pašu Sokoloviće, kterého zdědil po svém otci. Na něj přenesl každodenní řízení říše. V Benátkách dobře věděli, co je srbský rodák z vesnice Sokolovići, která mu dala přezdívku Sokolović, zač. Stejně jako všichni ostatní vezíři, i on byl typickým příkladem „poturčence“. V deseti letech si ho vyhlédli janičáři, a to i přesto, že podle jedné verze měl být synem ortodoxního duchovního, do Konstantinopole. Přes službu u janičářů, post správce (berlejbej) v Rumélie, tedy na Balkánu, a vezíra velícího válečnému námořnictvu to dotáhl až na velkovezíra a Selimova zetě.

„Je mimořádně nadaný a má vysoký cit pro diplomatická jednání. Sultán mu přenechává vládní záležitosti. Přesto si není plně jistý sultánovou přízní, neboť se neodvažuje o něm mluvit beze strachu… Tento strach je částečně založen na sultánovi samém, z části na skutečnosti, že ostatní pašové na něj neustále žárlí,“ referoval o tehdy asi sedmašedesátiletém velkovezírovi jeden z benátských diplomatů. Přesně tak vystihl nejen Sokoloviće, ale i poměry v divanu. Podle benátského vyslance v Konstantinopoli Marcantonia Barbara vezíři intrikovali, „aby jeden druhého obrali o postavení, čest a život“, ale vše mělo svou mez, a to poslušnost vůči sultánovi. Byť byli nejmocnějšími muži říše, zůstávali jeho „otroky“, jen on je rozhodoval o jejich osudu, životě i smrti.

Mehmed Sokolović paša

V pořadí druhý za Sokolovićem, který zastával úřad velkovezíra od června 1566, stál bývalý velitel janičářů, šestaosmdesátiletý Albánec Mahmud Pertev paša. Malý postavou, ale jinak uznávaný velitel pozemních vojsk. Třetím v pořadí byl stejně tak „schopný voják, dobrý námořník“, bývalý vrchní velitel válečného loďstva, vítěz od Džerby, pětapadesátiletý Piali paša, původem Maďar nebo Chorvat, o němž se tradovalo, že ho našli jako opuštěné dítě někde u Bělehradu. Určitou zvláštností bylo, že spolu se jmenováním vezírem Selim II. odebral Pialimu, jenž byl zároveň jeho zetěm, velení nad válečným loďstvem. Za nového admirála si vybral Sokolovićova chráněnce, přibližně padesátiletého Aliho pašu, přezdívaného Müezzinzade Ali. Tento rodilý Turek z prostých poměrů udělal kariéru díky svému hlasu. Jak naznačuje jeho přezdívka, byl „synem muezzina“ a občas za svého otce zaskočil na věži minaretu v Edirne. Jeho hlas se natolik zalíbil Sulejmanově manželce Hürrem, že se postarala o to, aby byl přijat do sultánova paláce Topkapi. Začínal jako ochutnávač jídel, pak povýšil na správce brány a nakonec se dočkal jmenování velitelem janičářů a bejem v Alžíru. Jako Turek se však nemohl stát vezírem, a tudíž mu byl uzavřen přístup do divanu. Nejblíže k Selimovi měl čtvrtý vezír, přibližně stejného věku jako on, Ahmed paša maďarského nebo bosenského původu. Nechyběl u žádné pijatyky a jako jediný mohl Selima kdykoli oslovit. Největším Sokolovićovým rivalem v divanu byl poslední, pátý vezír Lala Kara Mustafa. Tento sedmdesátník pocházející z Bosny nebo Černé Hory, někdy se také uvádí, že se narodil ve stejné vesnici jako Sokolović, byl po janičářském výcviku a pobytu v sultánově paláci zařazen do sboru sipáhíů, pak povýšil na Sulejmanova pokladníka a později na Selimova vychovatele. Ono Lala před jeho jménem znamená preceptor. Podle Benátčanů byl tím nejhorším z celé pětice vezírů, mužem „s podlou krví, krvežíznivý, krutý, beze studu a zrádný“. Především tomuto muži vděčil nový sultán za to, že nevěděl téměř nic o vládě a správě země. Sulejman se o synovu výchovu nestaral, nepředpokládal, že by mohl někdy zaujmout jeho místo. A když se tak stalo, bylo už příliš pozdě.

Třebaže měl Selim II., jak velela tradice, vzít do ruky zahnutou šavli a vytáhnout do „svaté války“, Sokolović i ostatní vezíři dobře věděli, že tyto plány bude nutné odložit na později. Ze všeho nejdříve se totiž museli vypořádat s řadou problémů sužujících říši jejich „velkého pána“. Prvním byla neúroda. Ta nejprve v roce 1566 postihla osmanskou „sýpku“ Egypt a Sýrii a další rok její důsledky pocítila dokonce samotná Konstantinopol sužovaná navíc morovou epidemií. Druhou starostí byla povstání, která propukla po Sulejmanově smrti v Jemenu a Mezopotámii. Válka na západě proto musela logicky počkat.

Aby si zajistil klid na řešení domácích záležitostí, Sokolović obnovil v červenci 1567 mírovou smlouvu s Benátkami a o sedm měsíců později podepsal se zástupci Maxmiliána II. dohodu zaručující osmiletý mír s Vídní. Zároveň s tím Sokolović zpacifikoval vzbouřeného arabského vůdce Ibn ‘Ulayyana v Basře. Vyslal proti němu armádu, ale hlavně se chtěl domluvit. Ibn ‘Ulayyan to rychle pochopil, za což inkasoval úřad tamního správce pověřeného navíc obranou východní hranice ohrožované perským šáhem. Pak přišel na řadu povstalec Zaydi Imam, který vyhnal z Jemenu téměř všechny Turky. V tomto případě měla rozhodnout síla. Sokolović v skrytu duše doufal, že toto tažení zároveň zlomí vaz jeho úhlavnímu rivalovi Lala Mustafovi pověřenému velením nad vojskem. Ten se skutečně znemožnil natolik, že velkovezír na něj vyrukoval s obviněním ze zrady a zpronevěry, ale díky Selimovi zůstala jeho vychovateli nejen hlava na krku, ale i místo v divanu. Trvalo ještě téměř dva roky, než padla Zaydi Imamova poslední bašta San’a a Jemen byl opět plně osmanský.

Po celou tu dobu se zvláště v Benátkách řešilo, jaký cíl si Selim ke svému útoku vybere. To, že přijde, o tom nikdo nepochyboval. Vědělo se, že nového sultána více než Balkán přitahovalo Středozemní moře, kterému Osmané říkali Bílé moře (Akdemir) a v němž ho lákal pouhých sto pět kilometrů od pobřeží vzdálený Afroditin ostrov, Kypr. A když vždy velice dobře informovaní rytíři řádu sv. Jana Jeruzalémského, kterým se právě začínalo říkat maltézští rytíři, už během roku 1567 prodali na Kypru všechen svůj majetek, všichni zpozorněli.

Selimův zájem o Kypr potvrdila návštěva nového vrchního velitele osmanského loďstva Müezzinzade Aliho na ostrově v září 1568. Zastavil se tam spolu se čtyřiašedesáti válečnými galérami údajně pouze proto, aby pátral po antických sloupech, jež měly ozdobit sultánův palác Topkapi. Více než o ruiny starých chrámů se ale zajímal o nové opevnění metropole ostrova Nikósie a o stav hradeb nejdůležitějšího kyperského přístavu Famagusty. Vše si osobně prohlédl v doprovodu svého inženýra Josefa Attanta, v němž domácí poznali muže odsouzeného před několika lety na galeje, a prý ho uspokojila i odpověď, že nikósijské opevnění se přestavuje pouze proto, aby měli lidé ve městě práci. Osmanský admirál se dal slyšet, že Benátčané nemají pro opevňování Nikósie důvod. Kypr přece nikdo neohrožuje, a kdyby se Španělé pokusili ostrov napadnout, sultán by Benátkám určitě pomohl.

Prvotní šok z osmanské návštěvy na Kypru vystřídalo napjaté očekávání, co přinesou další měsíce a zvláště příští rok. Ve Středozemí totiž platilo pravidlo, že na moři se válčilo od konce dubna, oficiálně od svatého Jiří, do druhé poloviny října, pak už to bylo kvůli počasí pokládáno za příliš riskantní. Jenže v Konstantinopoli panoval klid. Potvrzovaly to depeše nového vyslance, padesátiletého benátského patricije Marcantonia Barbara. Osmané se na žádné tažení nechystají, psal opakované dóžeti a Radě deseti odpovědné za bezpečnost Nejjasnější republiky benátské.

Barbaro přijel do Konstantinopole v říjnu 1568 a hned jedna z jeho prvních prohlídek města ho přivedla k Zlatému rohu a tamnímu „domu stavby“ (daras-sina ‘ah), tedy arsenálu, jak se zkomoleně říkalo v Benátkách válečné loděnici ležící ve čtvrti Pera. Na břehu moře tam ve sto dvaatřiceti zastřešených dlouhých nízkých kójích čekal na svou chvíli stejný počet zakonzervovaných galér, jádro válečné flotily vybudované Sulejmanovým otcem Selimem. Aby se jeho loďstvo vyrovnalo benátskému či španělskému, Selim zaměstnal v arsenálu nemálo Benátčanů, kteří byli uznávanými staviteli lodí. Od jejich krajanů pak kupoval dřevo na výrobu luků a od jejich dávných rivalů Janovanů si pro změnu obstarával bronz na děla.

Barbaro, který měl arsenál pod kontrolou, neobjevil nic závadného ani později. Padesát stavitelů lodí a dvě stovky janičářů, které občas doplnilo několik set otroků na pomocné práce, provádělo jen běžnou údržbu. Oproti dvěma tisícům pěti stům řemeslníkům zaměstnaným trvale v benátském arsenálu to nebylo nic, co by vzbuzovalo obavy. Až v dubnu 1569 Barbara zaujaly nákupy lan. Vyložil si to jako běžné doplňování zásob. Stejně bohorovný zůstal, když se dozvěděl, že Müezzinzade Ali zadal loděnicím v černomořských přístavech stavbu deseti palandrií, lodí určených k transportu koní. Bez takových plavidel se neobešla žádná invazní akce. Barbara nevyvedl z klidu ani nákup plachet a dělostřeleckých kulí. Když však dělníci v arsenálu zahájili v červnu 1569 kontrolu všech galér, zpozorněl. Na velkou výpravu bylo v daném roce sice pozdě, ale příští jaro mohlo být horké. Nyní šlo o to zjistit, co má Selim za lubem. Velkovezír Sokolović však benátského vyslance opakovaně ujišťoval, že ruch v „domě stavby“ souvisí výlučně s povstáním muslimů ve Španělsku. Sultán prý uvažuje o tom své maurské souvěrce podpořit.

Marcantonio Barbaro

Dobytím poslední bašty Granady v roce 1492 skončilo sedm století muslimské vlády ve Španělsku. Mauři dostali na výběr: buď přijmou křesťanství, anebo odejdou. Ti, co zůstali, se stali křesťany většinou pouze navenek. Ostatně islám, který dále praktikovali, jim to umožňoval. Moriskové (moriscos), jak se říkalo těm, co ve Španělsku zůstali, tak vedli dvojí život. Toho si byl vědom i Karel V., když roku 1527 vydal dekret Pragmaticu, jenž měl zajistit výraznější dohled státu a církve nad touto skupinou králových poddaných. Tento dokument měl po několik desetiletí více či méně váhu papíru, na němž byl sepsán. Jenže „Jeho nejkatoličtější Veličenstvo“ Filip II. se rozhodl začátkem roku 1567 přitvrdit. Nemalý podíl na tom měl také jeho tehdejší první ministr Diego de Espinoza, budoucí velký inkvizitor. Mauři nesměli dále používat arabštinu a berberštinu, jejich ženy měly odložit závoje a vzdělávání jejich dětí bylo plně podřízeno dohledu katolických duchovních. Moriskové reagovali tak, že začali shromažďovat zásoby obilí a od pašeráků si obstarali zbraně. Místodržící Iñigo López de Mendoza markýz de Mondéjar, který spravoval Andalusii už pětadvacátým rokem, varoval, že to nedopadne dobře a prozíravě požádal o vojsko. Filip mu poslal pouhých sto padesát vojáků. Jeho nejlepších sedmdesát tisíc mužů totiž zaměstnával od téhož roku stále více se rozmáhající konflikt s rebely ve Španělském Nizozemí. Snaha uvést do života závěry tridentského koncilu, „nejsem králem kacířů“, prohlásil tehdy Filip II., vedla k odboji tamního nejen kalvinistického, ale i katolického obyvatelstva. Protože se mu regentka, jeho nevlastní sestra Markéta Parmská zdála příliš tolerantní, poslal do Nizozemí osvědčeného vojáka, šedesátiletého Fernanda Álvareze de Toledo vévodu z Alby. „Není možné zabít dvě stě tisíc lidí,“ komentoval to jeden z vůdců odboje hrabě Lamorral Egmont ještě předtím, než sám skončil na popravišti. Nizozemci se však nevzdávali a „Železný vévoda“, jak Albu nazvou, přitvrzoval.

O vánocích 1568 proniklo branou v hradbách do Granady sto osmdesát ozbrojených Maurů v bílých turbanech. Vedl je jistý barvíř Farax aben Farax. Zabili několik strážných a vyrabovali lékárnu, jejíž majitel údajně zrazoval tajné muslimy křesťanům. Pak zase zmizeli ve tmě. Maurskými vesnicemi se vzápětí rozletěla fáma, že Turci jsou tady. Moriskové vzápětí zaútočili na vesnice obývané křesťany. Ničili a znesvěcovali kostely. Například zabíjeli na oltářích prasata a kněžím uřezávali uši, nosy a jazyky. Obyvatelé končili jako otroci v rukou muslimských překupníků, kteří je s piráty vyměňovali za arkebuzy. Kus za kus. Muže čekaly veslařské lavice nebo osud otroků, stejně jako ženy. Krátce nato se do čela povstání postavil dvaadvacetiletý Hernadez de Valor, potomek maurských vládců z Córdoby. Jako Mohamed ibn Umajja se prohlásil granadským kalifem.

Markýz de Mondéjar to tak nemohl nechat a vyrazil proti vzbouřencům s třemi tisíci osmi sty muži. Hned po první srážce se povstalci stáhli do hor v Alpujarras. Nyní pro změnu hořely maurské osady a v otroctví končili Alláhovi vyznavači. Zároveň vytáhlo proti Maurům další vojsko, asi pět tisíc mužů, které dal dohromady Luis Fajardo de la Cueva markýz de Los Velez. Oba španělští grandi však nedokázali spolupracovat. Dělila je vzájemná nenávist prohlubovaná rozdílným přístupem k moriskům. Zatímco místodržící Mondéjar dával přednost umírněnosti, jeho rival byl stoupencem rychlého řešení.

Mezitím samozvaný kalif navázal prostřednictvím svého bratra Andallase kontakty s alžírským bejem Uluç Alim. Tento tehdy devětačtyřicetiletý pirátský velitel, vlastním jménem Giovanni Dionigi Galeni, byl typickým produktem své doby. Jako mladého rybáře ho z rodné Kalábrie unesli berberští piráti. Z galejníka se po přestupu k islámu stal nejprve dozorcem nad veslaři a posléze námořním lupičem pověstným obrovskou fyzickou silou, krutostí a také hrubým hlasem. Uluç Ali si brzy z podílu na kořisti koupil první galeotu a brzy už byl pravou rukou nejobávanějšího piráta a později i osmanského admirála Draguta Aliho. Když Dragut, který zdědil admirálskou hodnost po svém učiteli Chajruddinovi Barbarossovi, podlehl zraněním při osmanské invazi na Maltu, Uluç Ali, což znamená „barbar Ali“, známý v Itálii jako Ucciali nebo Occhiali a ve Španělsku jako Luchali, postoupil na jeho místo.

Uluç Aliho nechával osud morisků lhostejným. Španělé ho navíc vydatně podpláceli, aby si to nerozmyslel. Nakonec se dal přece jen umluvit, aby Maurům alespoň trochu pomohl. Uvolnil na to šest lodí a vyprázdnil vězení. Trestanci, které poslal moriskům na pomoc, se zanedlouho stali nejobávanějšími ze všech na maurské straně. Uluç Ali povstání využil po svém. Už dlouho mu byl trnem v oku Tunis, kde se se držel u moci jen díky španělské ochraně bej Mulej Hamid. Protože po moři nepřicházel útok kvůli španělské pevnosti Goletta chránící vjezd do tuniské zátoky do úvahy, Uluç Ali se rozhodl zaútočit po souši, kde bylo město navíc hůře opevněné. Když se se svými muži a berberskými nomády, kteří se k němu přidali, přiblížil v lednu 1859 k Tunisu, jeho vládce raději utekl do Goletty ke Španělům.

Uluç Ali

V Madridu si mezitím lámali hlavu, zda povstání morisků není předzvěstí osmanské invaze. Když velkovezír Sokolović požádal francouzského krále Karla IX., zda by mohla sultánova flotila využívat Toulon jako svou základnu v západním Středomoří, zdálo se to hodně pravděpodobné. Filip II. už nemohl takovému vývoji jen pasivně přihlížet. Bylo třeba se s Maury co nejdříve vypořádat. Jelikož se místodržící markýz de Mondéjar podle Filipova názoru při potlačování jejich revolty zrovna nepřetrhnul, v březnu 1569 ho vystřídal králův nevlastní bratr dona Juana d’Austria.

Karel V. se ke svému levobočkovi, kterého zplodil s dcerou regensburgského pasíře Barbarou Blombergovou, přihlásil až ve své závěti, ale Filip II. vůli jejich společného otce respektoval. Byť původně plánoval pro dona Juana, kterého dal vychovávat od roku 1561 společně se svým synem donem Carlosem, církevní dráhu, takže se dokonce u papeže Pia IV. snažil pro svého bratra získat kardinálský klobouk, nakonec mu umožnil nastoupit vysněnou cestu vojáka. V roce 1566 mu ještě nedovolil odjet na Maltu bojovat proti Osmanům, ale o dva roky později už z něj udělal velitele středomořské flotily. Aby mladý a nezkušený don Juan nespáchal nějakou neprozřetelnost, Filip II. mu přiděl pobočníka jednatřicetiletého katalánského granda Luise de Zúñiga y Requesens, bratra Filipova předního rádce a diplomata, toho času vyslance v Římě. Requesens zůstal donu Juanovi po boku i nadále, potom co společně podnikli námořní výpravu proti maurským a berberským pirátům. Nyní měl don Juan d’Austria předvést své schopnosti na pevnině. Filip s ním pro jistotu poslal ještě jeho bývalého vychovatele dona Luise Quijada.

Jmenování velitelem expedice proti Maurům předcházelo několik měsíců, které strávil don Juan trucováním ve františkánském kostele, kam se stáhnul uražen chováním svého královského bratra. Vadilo mu, jak mu Filip dával pocítit, že je a vždy bude jen levobočkem. Přesto byl ochoten mu sloužit svým mečem, jak se dal slyšet. Zatímco jeden z nejzkušenějších španělských admirálů, velitel neapolské flotily, třiačtyřicetiletý Álvaro de Bazán markýz de Santa Cruz společně s donem Luisem de Zúñiga y Requesens blokovali s válečnými galérami pobřeží a přístavy ovládané morisky, don Juan formoval desetitisícovou armádu, která Maury zpacifikuje.

To už byl kalif Mohamed ibn Umajja mrtvý. Bývalí přátelé ho uškrtili tětivou z luku během sexuálních hrátek v harému a tělo hodili na hnojiště. Za nového kalifa se prohlásil jeden z vrahů Aben Abou (Aboo). Ten se okamžitě pokusil zvrátit Selimův nezájem o povstání jeho souvěrců. Vybral si k tomu konstantinopolského velkého muftího Abu Sà-ua al-Amandiho a jako páku, aby s ním pohnul, použil nemalou sumu dukátů. Zároveň s tím se Aben Abou pustil do příprav na další kolo bojů. Ze všeho nejdříve opevnil městečko Galera přehrazující cestu z Granady do hornaté oblasti Alpujarra, kde bylo centrum maurských povstalců.

To už ale Filip II. nařídil vést „válku ohněm a krví“. Když dorazily posily, veteráni ze španělských držav v Itálii, don Juan oblehl v lednu následujícího roku s dvanácti tisíci muži Galeru. Třebaže ho Filip nabádal, aby neriskoval, osobně se účastnil útoků a jednou byl zasažen z arkebuzy. Zachránil ho pancíř. Brzy nato Galera, která svým tvarem na dlouhé skále připomínala skutečně loď, padla. Kdo z dvou a půl tisíce obyvatel a tří tisíc obránců přežil, skončil v otroctví. Galera, kterou dal don Juan poté posypat solí, se proměnila v mrtvé místo. Její konec jako kdyby předznamenal osud povstání.

Vojenský velitel povstalců Hernando de Habaqui začal Aben Abouovi za zády tajně vyjednávat s donem Juanem o kapitulaci. Podmínky ale určil Filip II. Byl tvrdé. Každý povstalec mezi patnáctým až padesátým rokem věku složí zbraně a určí další dvě osoby, které zůstanou svobodné, ostatní členové jejich rodin se stanou otroky. Ti, co odmítnou, budou popraveni. Na třicet tisíc Maurů se do května 1570 vzdalo, včetně de Habaquiho. Jen Aben Abou se s několika posledními tisícovkami věrných stáhl více do hor. Následovala podzimní trestní akce. Španělé vedení donem Luisem de Zúñiga y Requesens pálili a ničili vše maurské, co jim přišlo pod ruku. Muže stříleli a věšeli, ženy a děti putovaly do otroctví. O čtyři měsíce jeden Maur, kterého Španělé získali za slib milosti, rozdrtil Aben Abouovi hlavu pažbou arkebuzy.

don Juan d’Austria

V té době už don Juan nebyl v Granadě. Ještě předtím na Filipův rozkaz vyexpedoval v listopadu 1570 morisky z Andalusie, byť s tím osobně nesouhlasil. V každém případě „je to provedeno a je to pryč“, komentoval organizovaný exodus osmdesáti tisíc Maurů. Nepřežilo ho patnáct tisíc z nich a několik set dalších skončilo v otroctví kvůli tomu, že zapírali katolického Boha. Zbytky povstalců tak definitivně ztratily poslední oporu. Navíc moriskové zůstali sami. Selima II. a divan zajímali jen do té míry, nakolik mohli zaměstnat Filipa II. a nakolik sloužili jako ideální krytí pro jejich skutečné plány, v nichž zaujímal první místo benátský Kypr.

Mezi Serenissimou a Osmany vládl už přes dvacet let mír, který však nebránil ani jedné z obou stran

v nevyhlášené válce vedené piráty a korzáry či občasné otevřené demonstraci síly ze strany Konstantinopole. Benátčané osmanský tlak cítili, ale o to více se obávali otevřené konfrontace. „Nesmíme proti nim jít v žádném případě do války, ale jim nesmí přijít na mysl, že bychom proti nim nechtěli jít do války,“ formuloval o desetiletí dříve postup Benátek vůči Konstantinopoli jeden z nejuznávanějších diplomatů námořní republiky Marino Cavalli. Samozřejmě, mělo to své meze. V Benátkách spolkli ztrátu Naxoského knížectví, ale byly věci z jejich pohledu nedotknutelné. Těmi byly v první řadě ostrovy tvořící obrazně řečeno páteř jejich námořního impéria – Korfu, Kréta a Kypr.

A právě o posledně jmenovaný ostrov se sultán zajímal stále nápadněji. Vedle ekonomických důvodů zde byly důvody bezpečnostní. Kypr představoval ideální základnu pro křesťanské galéry vyrážející proti osmanským lodím křižujícím na trase Egypt – Konstantinopol popřípadě i proti plavidlům s muslimskými poutníky na palubách mířícími do Sýrie a odtud dále do Mekky. Selim tak měl jako kalif čili „následník božího posla“ (chalífat rasúl Alláh) hned několik důvodů, proč se Kypru zmocnit. To, že je válka na spadnutí, potvrdil francouzský vyslanec v Konstantinopoli Guillaume de Grandchamp. Lala Mustafa mu v říjnu 1569 otevřeně řekl, že si sultán přeje Kypr. Vezír se přitom mimo jiné zmínil, že jak Francie, tak Savojsko by se v Konstantinopoli mohly v této souvislosti domoci svých nároků spojených s tímto ostrovem.

V té době v Benátkách stále věřili anebo alespoň doufali, že přípravy osmanského loďstva k vyplutí budou mít za cíl „pomoci Maurům ve Španělsku“, jak informoval papeže nuncius Facchinetti. Ostatně i morisky podplacený velký konstantinopolský muftí Abu Sà-ua al Amandi ve svém nábožensky zdůvodněném dobrozdání hlásal, že sultán je povinen „těmto Maurům pomáhat a bránit je“.

Pokud Selim II. stále ještě s válkou váhal, akce křesťanských pirátů, kteří se zmocnili jeho obchodní galéry s nákladem luxusního zboží pro harém a přitom navíc zajali i správce egyptské pokladny, znamenala onu pověstnou kapku, kterou pohár jeho už tak malé trpělivosti přetekl. Naznačilo to mimořádné zasedání divanu „na koni“ evokujícím staré časy, když Osmané vládli z koňských hřbetů. Vezíři se v takovém případě sešli se sultánem na otevřeném prostranství obklopeni janičářským sborem a rozmluva se konala v sedlech koní. Nikdo, kromě zúčastněných, nevěděl, o čem se mluvilo. O to více se objevovalo fám a údajně zaručených informací.

Začátkem prosince si sultán vyjel do Edirne na tradiční podzimní lov. Tentokrát šlo ale o víc než rozptýlení. Mělo se definitivně rozhodnout o novém tažení. Velkovezír Mehmed paša Sokolović kupil argumenty proti válce. Obával se jí i kvůli svému postavení. Vítězství by posílilo především jeho rivaly, vezíry Lala Mustafu a Pialiho. Riziko s válkou spojené nevyváží výhody obchodu s Benátčany, tvrdil Sokolović. Útok na Kypr ale především povede ke vzniku velké koalice „nevěřících“, prorokoval. Jeho soupeři v divanu si však mysleli něco jiného a jejich názory zněly sultánovi příjemněji než velkovezírovy názory.

Západ zmítající se v náboženských konfliktech a velkých mocenských střetech, nebude s to, tvrdili unisono, se proti sultánovi spojit. Jako nereálná se jim jevila zvláště aliance Benátek se Španělskem, druhým z hlavních protivníků v Bílém moři. Španělé se z Konstantinopole zdáli být slábnoucím protivníkem sužovaným mnoha starostmi, od nizozemského odboje po nepřátelství s tudorovskou Anglií a valoiskou Francií. Jak jinak by mohl Filip II. snést takovou pohanu, že mu berberští piráti pouhé dvě míle od Barcelony doslova před očima napadli jednu obchodní loď a on jen musel nečinně přihlížet? Navíc, a to věděli všichni, se Filip II. netajil pohrdáním vůči benátským „kramářům“, kteří také nepláli v žádném případě náklonností ke španělskému králi a všemu španělskému vůbec. Pro osamocené Benátky nebude snadné Kypr bránit už z logistických důvodů, a proto slibovali Selimovi snadné vítězství. A i kdyby se přece jen Benátčané domluvili se Španěly, nebude to nic znamenat, doposud je osmanské loďstvo vždy odsoudilo do role poražených. Nové tažení by nemuselo přinést sultánovi pouze Kypr, ale i začátek konce vlády Benátek a Španělska ve Středozemí, jak se o to už snažil jeho otec. Oddálila ho jen jeho smrt, tvrdili Selimovi. Oba mlčením přecházeli fakt, že se Sulejman předtím spálil na Maltě. Oba měli přitom na této porážce nezanedbatelný podíl, Piali jako velitel námořnictva a Lala Mustafa velící pozemnímu vojsku. Vítězství otevře sultánovi cestu do Jaderského moře včetně Benátek a také do západního Středomoří kontrolovaného doposud Španělskem, kde vládli stejní Habsburkové jako ve Vídni. „Svatá válka“ proti nevěřícím by tak získala nový impulz.

V Benátkách se hodně mluvilo o tom, že sultána asi nejvíce zpracoval jeho další oblíbenec Josef Nasi. Tento asi pětačtyřicetiletý židovský konvertita z Lisabonu, kde se ještě jmenoval João Miques, povýšený císařem Karlem V. na šlechtice, nenáviděl město na laguně a zvláště jeho vládce z hloubi srdce. Kvůli španělské inkvizici odešel z Antverp do Paříže. Odtud přesídlil kolem roku 1550 do Benátek za svými tetami Gracií a Briandou Mendes Nasi, vdovami po bohatých obchodnících s kořením. Tak na vlastní kůži nejen poznal benátskou pohostinnost vůči konvertovaným Židům, ale i znovu sílící antisemitismus, za nímž stál tehdejší papež, obnovitel inkvizice Pavel IV. I to byl jeden z důvodů, proč se jak on, tak jeho teta Gracia rozhodli přesídlit do Konstantinopole. Gracia se navíc postarala o to, aby si Josef vzal za manželku její dceru Briandu, čímž udělali pořádný škrt přes rozpočet těm benátským mužům, kteří si dělali zálusk na jejich peníze. Nasi, kterému v Banátkách hrozil trest smrti, se v dubnu 1554 usadil v konstantinopolské staré židovské čtvrti Galata. Hodně mu přitom pomohl jeho souvěrec, Sulejmanův osobní lékař Moses Hamom. Když došlo na to, kdo bude novým sultánem, Nasi, který se mezitím přihlásil k víře svých otců (změnil si jméno na Yasef Nassi) a vsadil na Selima. Jako osobní dodavatel vína a účastník jeho pitek měl na sultána nemalý vliv. Benátčané navíc Nasiho, který se pyšnil titulem vévody z Naxu a sedmi ostrovů, které jim Piali paša sebral nad podzim 1566, podezřívali z toho, že to byl právě on, kdo Selima přivedl na nápad zmocnit se Kypru. Proč jinak by se tento „velký Žid“ osobně účastnil už zmíněné návštěvy osmanské flotily ve Famagustě v září 1568? Navíc tu prý hráli nemalou roli i jeho osobní zájmy. Díky monopolu na dovoz dřeva pro výrobu sudů a kontrole části obchodu s vínem by se mohl po dobytí Kypru těšit na slušné zisky. Jenže Nasiho hvězda už v té době zhasínala. Ke dnu ho táhly stále větší dluhy a hrozící bankrot, takže jeho vliv na Selima nelze přeceňovat. Nasi však nebyl jediný, kdo si přál dobytí Kypru. Takovým člověkem byl v první řadě nájemce osmanských solných dolů, řecký šlechtic Michael Kantakuzenos, přezdívaný Ďáblův syn (Šajtan-oghlu). Nahoru ho vynesly nejen jeho schopnosti, ale především podpora velkovezíra Sokoloviće, který nesnášel Nasiho. Byl to Sokolović, kdo Nasiho tiše odsouval do pozadí a z Kantakuzena udělal nového nejmocnějšího finančníka sultánovy říše. A jako takový měl Ďáblův syn o Kypr zájem už proto, že tam byly výnosné saliny a jemu se navíc nechtělo vrátit Benátkám velký dluh, který u nich měl. Na straně druhé by asi nešel proti svému ochránci Sokolovićovi, který si válku o Kypr nepřál.

Stoupenci války v Konstantinopoli dostali brzy do rukou ještě jeden argument. Brzy ráno 14. prosince 1569 explodoval v benátském arsenálu sklad střelného prachu a následný požár poničil část tamních budov. Byla poškozena řada domů a kostelů ve městě. V první chvíli si Benátčané mysleli, že je to zemětřesení, ale vše se brzy vysvětlilo. V Konstantinopoli, jako první tuto zprávu přinesl sultánovi Josef Nasi, se domnívali, že vojenská síla Benátek utrpěla pořádnou ránu. Odhadovali totiž, že výbuchu padla za oběť nemalá část válečných galér, které tam byly uskladněny, a s nimi i mnoho z osmi set děl různé ráže a výzbroje pro pětadvacet tisíc mužů. O to víc důvod, proč neotálet. Osmanští špioni se ale tentokrát nevyznamenali. Újmu utrpěly pouhé čtyři válečné galéry, což se rovnalo malému zázraku. Sklady s děly a zbraněmi zůstaly netknuté. Benátkami se okamžitě ozvaly hlasy, že v tom mají prsty Nasiho lidé. Nikdy se to ale nepodařilo prokázat, třebaže na odhalení pachatelů byla vypsána nemalá odměna.

Benátský arsenál

Ačkoli vyslanec Barbaro v depeši, která dorazila do Benátek v polovině ledna 1570, ještě své krajany uklidňoval, že sto třicet galér, které měl Müezzinzade Ali připravit do jara k vyplutí, zamíří k břehům Andalusie, o pár dnů bylo všechno jinak. Barbaro totiž oznámil, že sultán nařídil postavit „sto palandrií na převoz koní“, tedy lodí, které „se nedají použít na dlouhou plavbu“. Tím z okruhu potenciálních cílů osmanského útoku vypadly jihoitalská Puglia a Malta, o nichž se také hodně spekulovalo, a zbýval zase jen Kypr. Správnost Barbarových úvah potvrdil jeho francouzský kolega v Konstantinopoli, vyslanec Guillaume de Grandschamp.

Poslední lednový den Rada deseti proto oznámila, že republika bude mít do dvou měsíců sto padesát galér připravených k boji. V Konstantinopoli měli vědět, že Serenissima se války nezalekne. Prozatím se jednalo o gesto. Téměř všichni senátoři a členové Rady deseti stále v duchu doufali, že cílem Selimova útoku bude přece jen Španělsko, přesněji řečeno některá z jeho severoafrických enkláv. A kvůli tomu by si prsty nepálili. Mír s „velkým Turkem“ měl pro ně mnohem větší cenu.

Mehmed paša Sokolović se i za této situace pokoušel otevřenému střetu s Benátkami předejít a přitom uspokojit sultána a zároveň tak oslabit válečné křídlo v divanu. Řešením bylo získat Kypr diplomatickými prostředky, přesněji řečeno kombinací nátlaku a výhrůžek. Koncem ledna 1570 se sešel s Barbarem. Ten od vánoc předcházejícího roku už ani v nejmenším nepochyboval, že se Selim pokusí Kypru zmocnit. Měl to, podle vlastních slov, i „od jednoho ministra, který by to mohl vědět“. Tato novina vyvolala mezi benátskými kupci v Konstantinopoli pozdvižení a strach, byť velkovezír, stejně jako oficiální tlumočník u sultánova dvora (dragoman) Ibrahim bej, Barbara přesvědčovali, že se Benátky nemají čeho obávat, že Selim stále jen zvažuje výpravu na záchranu španělských morisků. Alespoň to tak oba tvrdili ještě začátkem ledna 1570 po sultánově návratu z loveckého pobytu v Edirne. Také admirál Müezzinzade Ali benátského vyslance ujišťoval, že jde výlučně o to „pomoci španělským Maurům“. S tím také údajně souvisela Selimova osobní návštěva arsenálu, kde se tou dobu čtyřiadvacet hodin denně pracovalo na zprovoznění uložených galér. Sultán se dokonce podíval i do skladu děl (tophane). Barbaro si o tom všem myslel své. Věděl totiž, že Müezzinzade Ali uspořádal setkání velitelů válečných galér s jistým řeckým kapitánem, který jim poskytl cenné informace o kyperských přístavech a tamním pobřeží.

Zvěsti o Selimově zájmu o španělské Maury samozřejmě neunikly ani špionům Filipa II. Hlásili, že „turecká flotila brzy vypluje ve velké síle“, ale dodávali k tomu, že „ač jedna její část pojede na pomoc španělským moriskům, hlavní síla se zaměří na Golettu“, tedy pevnost u vjezdu do tuniského zálivu, který nedávno ovládl alžírský bej Uluç Ali. Tento názor podporoval i španělský vyslanec v Janově Diego Guzmán de Silva. Obdobně smýšlel také jeden z nejzkušenějších námořních velitelů, janovský kondotiér Gianandrea Doria sloužící se svými vlastními galérami ve španělském žoldu.

Zatímco Mehmed paša Sokolović a Müezzinzade Ali, kteří osobně dohlíželi na práce v arsenálu, vědomě blufovali, dragoman Ibrahim bej skutečně nevěděl, k čemu se schyluje. Třebaže se pohyboval v sultánově paláci, nic se k němu nedoneslo, možná i proto, že se jednalo o Poláka, vlastním jménem Joachim Strasz, který po studiu v Padově vstoupil do osmanských služeb jako zvláštní vyslanec (ciaus) a později povýšil na oficiálního tlumočníka Porty. Ibrahim bej byl s Barbarem v neustálém kontaktu a informoval ho o všem, co se v paláci Topkapi dělo. Nebylo to zadarmo.

SOLDATO CRISTIANO

Barbarovy obavy vzrostly, když dal Selim 21. ledna 1570 zkonfiskovat dvě benátské nákladní lodě připravené vrátit se domů. „Nemohl jsem nic dělat, protože Pán je chce použít pro službu ve válečném loďstvu, platíce jim pronájem jako v jiných případech,“ odmítl Barbarovu stížnost velkovezír Mehmet paša. O tři dny později se Sokolović zeptal Ibrahima beje na jeho názor, zda by Benátky mohly odstoupit Kypr bez boje. Odpověď byla záporná. Krátce nato, 29. ledna, přišel Ibrahim bej Barbarovi oficiálně vyřídit, že „Vznešený Pán je plně rozhodnut chtít ostrov Kypr“. Pokud ho republika nevydá „dobrovolně“, ztratí nejen Kypr, ale i další věci, vzkazoval velkovezír po dragomanovi.

Marcantonio Barbaro požádal Sokoloviće o audienci. Došlo k ní poslední lednový den. Jako hlavní argument použil obnovenou mírovou smlouvu mezi Konstantinopolí a Benátkami. Jeho vlast ji dodržuje, připomněl, ale velkovezír byl na tuto diskusi dobře připraven. Kontroval tím, že to tak vždy nebylo. A hned nato dodal, že nyní je vše v rukou náboženských učenců. Barbaro tuto narážku okamžitě pochopil. Znamenalo to, že Selim si dává válečné plány posvětit velkým muftím. Když k tomu Sokolović dodal, že mešity byly na Kypru předělány na kostely, Barbaro namítl, že mu není známo nic o tom, že „by tento ostrov patřil muslimům“. Velkovezír dal okamžitě přinést jeden historický spis, podle nějž na Kypru vládl před několika stoletími po třicet let pátý chalífa. To znamenalo, že sultán hodlá využít pravidlo, kam jednou vstoupí noha muslima, toto území zůstává navždy muslimské. „Kdyby se Benátky chovaly jinak a darovaly mu (sultánovi) nějakou vesnici na hranicích nebo tři, čtyři tisíce dukátů, věci by se nedostaly tak daleko,“ pokračoval v psychologické masáži Sokolović. Pak se jako by mimochodem zeptal, jak daleko od sebe Kypr a Benátky jsou. Na odpověď „asi dva tisíce mil“, zareagoval: „Co chcete dělat s tak vzdáleným ostrovem? Není vám k užitku a přitom je příčinou mnoha neshod? Přenechte nám ho. V našich rukách mu bude lépe.“ A když nakonec prohlásil: „Náš pán ho v každém případě chce,“ Barbarovi nezbývalo nic jiného než s poukazem na “důstojnost a pověst“ prohlásit, že Benátky „budou své země bránit“.

Konstantinopol

Vyslanec po návratu do svého paláce okamžitě sepsal zprávu pro dóžete. Jako vždy ji poslal v několika kopiích a různými kanály, jenže Osmanům neunikla ani jedna. V Benátkách si Barbarovo nezvyklé „mlčení“ vyložili tak, že byl asi uvězněn. Barbara krátce po audienci u Sokoloviće napadlo, jak své krajany přece jen varovat. Přes velkovezírova tlumočníka Ibrahima beje se dotázal, zda by směl informovat dóžete o sultánových požadavcích. Ještě lepší by však bylo, kdyby Selim poslal někoho přímo do Benátek jako emisara, navrhoval Barbaro. To se Sokolovićovi hodilo. Důvodem bylo zpoždění, které nabíraly válečné přípravy. Začátkem února se Selim totiž opět vypravil do arsenálu. Nepříjemně ho překvapilo, že tam objevil pětatřicet galér, „které nemohou v žádném případě vyplout“. A k tomu přišla z černomořských loděnic zpráva, že se kvůli nedostatku dřeva zpožďuje stavba nákladních lodí pro transport koní, tzv. palandrií. Tamního hodnostáře to stálo nos a uši, ale nic to neřešilo. Výlet do Benátek mohl každopádně přinést nějaký čas navíc, když už nic jiného.

Tato mise připadla na druhého z dvojice dragomanů Kubada. Byl v městě na laguně ještě jako vyjednavač naposledy před dvěma roky a znal je lépe než Ibrahim bej. Zároveň s tím Sokolović nařídil jako gesto dobré vůle propustit na svobodu internované benátské kupce a přerušit nájezdy houfů lehké jízdy tvořené bosňáckými a albánskými muslimy na benátskou hranici. Barbaro za sebe vyslal svého tajemníka Alvisa Buonrizza. Sokolović si ho proto těsně před odjezdem pozval k soukromému rozhovoru. Přitom Buonrizzovi nediplomaticky vysvětlil, že nevyhovět sultánovi, znamená vidět osmanské lodě „až u (jeho) krásného města“.

Hrozící válka nenechávala klidným zvláště Jeho svatost. Pius V. cítil, že nadešel okamžik, na který čekal. Když se mu nepodařilo přemluvit evropské panovníky, aby vytáhli proti Osmanům do Uher, nyní tu byla další příležitost. Někdy v polovině února mezi kardinály ve Vatikánu poprvé zazněla slova „Svatá liga“, tedy aliance proti Osmanům jako před více než třiceti lety. Několik dnů nato papež vzkázal do Benátek, aby „za sebe vytvořili s katolickým králem (Filipem II.) ligu“. Jenže Senát se vzpíral jen pomyšlení na něco takového. V paměti mnohých stále ještě zůstávalo rozčarování z aliance se Španěly v poslední „turecké válce“ v letech 1537–1540, kdy je Karel V. nechal, jak se říkalo, na holičkách. Senátoři navíc nechtěli dát aliancí se Španěly sultánovi záminku k vypovězení mírové smlouvy.

To se však mělo během pár desítek hodin změnit. Dóže obdržel 20. února jeden z mála dalších Barbarových dopisů, které se Sokolovićovým lidem nepodařilo zachytit. Obsahoval mimo jiné přesný popis osmanských válečných plánů: Jakmile se vojsko vylodí na Kypru, větší část válečného loďstva zablokuje vjezd do Jaderského moře a zabrání tak Benátčanům postarat se o obranu Kypru. Pravdivost těchto informací potvrzovaly zprávy, že divan nařídil, aby suchary pro loďstvo byly vyrobeny na Peloponéském poloostrově a Albánii, aby tam mohlo kdykoli doplnit jejich zásoby.

Jakmile bylo jasné, že Selim sahá po Kypru, benátské spojenectví s Filipem II. se jevilo v jiném světle. Mohlo by sultána od jeho plánů odradit. Osmané měli pochopit, že křesťanský svět nestrpí, aby se jejich flotila stala „paní moře, aniž by tušila, kde jsou (válečné) síly ostatních“ mocností. Proto už 4. března benátský vyslanec Michele Surian sdělil Piovi V., že Serenissima je pro „Ligu“ s Filipem II. Benátčané neměli jinou volbu. Pokud na okamžik doufali, že by se k Lize mohl připojit také císař Maxmilián II. a spolu s ním polský král, ruský car a „možná i perský“ šáh, pak realita byla ale jiná. Jak císař Maxmilián, tak francouzský král Karel IX. vzkázali, že pomoci nemohou, a také ostatní si našli nějakou výmluvu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V zájmu všeho křesťanstva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.