Stanislav Hoferek

Vodná planéta II

Vyšší záujem

2015

O knihe

Spojenie „menšie zlo“ pozná snáď  každý. No dokedy sú naše ústupky akceptovateľné a hodné cieľov, za ktorými kráčame? Zažite príbeh, v ktorom hranica medzi dobrom a zlom takmer neexistuje. Larynia je napohľad všedná dievčina, no s veľkou vierou v zázraky. Stretáva niekedy ťažko pochopiteľnú čarodejnicu, ktorá ich dokáže uskutočniť. Čo je správne? To je veľmi ťažké rozlíšiť.

Vyšší záujem je pokračovanie knihy Rovní a ešte rovnejší. Príbeh pokračuje tam, kde prvý diel skončil. Rozdelením sestier a postupným rozpadom kultu, ktorý diktoval všetky zákazy a pravidlá. Môže zmena v jeho vedení zmeniť svet? A akým smerom?

Poďakovanie

Špeciálne poďakovanie si zaslúži množstvo ľudí, ktorí naozaj pomohli. Vytváranie príbehu je krásne, ale bez opráv chýb v gramatike, štylistike a ďalších oblastiach by to nebolo takým dielom, akým je. Vodná planéta je trilógia, ktorá postupne narastala vďaka čitateľom. Nemôžem spomenuť všetkých, ale minimálne títo ľudia si zasluhujú moju úprimnú vďaku (v abecednom poradí):

Anežka Bubeníčková

Veronika Debnárová

Peter Druska

Adriana Hanešová

Iva Jamborová

Diana Kastiová

Petr Krčmář

Mária Nováková

Janka Palúchová

Július Pastierik

Anikó Pastoreková

Alexander Pavlov

Beáta Plučinská

Xénia Rybáková

Vladislav Saling

Klárka Stryalová

Boris Svoboda

Petr Šimčík

Lucia Vozafová

Martina Zacharovská

Zuzana Zimanová

AKT VI: Patent na rozum

1. Kapitola – Myšlienka o myši

Ziggy len tak sedela a pozorovala. Vnímala všetko okolo seba. Nekonečný piesok, vzdialenú zvlnenú krajinu i Lussiu, ktorá bola stále v šoku. Vyzerala stále vyčerpaná z veľkého trápenia na trhovisku. Jemný vetrík sa jej hral s oblečením a rýchlo chladnúci kameň neslúžil ako najlepšia opierka. Prichádzala noc a prichádzala rýchlo. Ubúdalo svetla i tepla a arkánka, zvyknutá na dlhé púte, nikdy neobľubovala zimu. Zapozerala sa na niečo malé, úplne maličké, čo sa blíži k nej. Videla malú, odvážnu myš, akých je síce v púšti viac, no len máloktorá sa nebojí priblížiť k niekomu, kto sa hýbe. Pozerá na ňu, ako očucháva piesky okolo nej a pomaly sa približuje. Dúfam, že ma tá maličká nechce zjesť, to by som jej do smrti neodpustila. Aspoň by ma naraz celú nezjedla.

Lussia si ju zanedlho všimla tiež a začala vykrikovať. „Myš! Myš!“ Pridala bojazlivé pískanie a nevedela, čo skôr. Chcela utekať opačným smerom plnou rýchlosťou, keď ju chytila dlhá, arkánska ruka a znovu ju posadila. Iná dlhá ruka chytila myš tak, aby sa jej nič nestalo. Priblížila myš k hlave Lussie a tá začala ešte viac vrieskať. Ani nevedela ktorou rukou, ale za svoje vrieskanie dostala poriadnu facku od Ziggy. Až druhá facka spôsobila, že bola konečne ticho. Ziggy sa zapozerala na myš a cítila, ako keby ju vrieskanie Lussie poznačilo na celý život.

„Musíš toľko vyvreskovať? Ide mi hlavu roztrhnúť a že nepraskla hlava tej myši, tak to je hotový zázrak!“ Povedala Ziggy nekompromisne a nečakane vážne.

„Myš! Myš!“ Strach z Lussie priam sršal.

„Áno, živá bezbranná a takmer biela myška, ktorá sa bojí teba viac ako ty jej. Oveľa viac.“

„Zabi ju, zabi!“ Lussia trvala na svojom.

„Zabiť? Jasné, zabíjať je hračka. Najlepšie takého, čo sa nemôže brániť, bojí sa ťa a radšej zomrie od hladu, ako keby ťa mala vidieť ešte raz.“

„Bojím sa jej!“

„Ale čo? A mňa sa nebojíš? Tiež nie som človek. Prečo nevrieskaš, keď ma vidíš? Viem ti vykrútiť ruku, dolámať hnáty alebo ťa zakopať zaživa, ale čo ti môže urobiť myš? Jediné, čo môže, je pobehovať svojimi maličkými nožičkami po svete, kde je pre ňu všetko obrovské a nebezpečné. A ty chceš, aby som ju zabila. Si človek, si tvor, ktorý dokáže o tolerancií hovoriť, ale ani na obrázku si ju doteraz nevidela.“

„Ja viem, že mi nič neurobí, ale bojím sa a nechcem, aby bola tá hnusná vec pri mne.“

„No už len ty si chodiaca nádhera.“

„Neurážaj ma.“

„Tá vec má srdce ako ty. Len asi väčšie. Skôr, ako budeš chcieť myši alebo niekomu inému ublížiť, skús zistiť, čo chce. Aké má priania a či ti chce vôbec nejako ublížiť.“

„Čo by mala chcieť? Je to len myš.“

„A čo by si mala chcieť ty? Si len človek. Z môjho uhla pohľadu si nepodarok, ale nepoviem ti to do očí. Aspoň zatiaľ nie.“

„Čo odo mňa chceš? Hovoríš mi o tolerancií, ale neviem, čo mi chceš povedať.“

„Žeby niečo o tom, že chceš zabiť len tak nejakú tú myšku, lebo sa jej bojíš? Vy, ľudia, ste divná zverina. Bojíte sa toho, čo nechápete. A ešte viac sa bojíte toho, čo nechcete pochopiť. A prečo veľa vecí nechcete pochopiť, tak to nechápe asi nikto. Svet je plný všetkého možného, často neznámeho. Tak čo, chceš rozmýšľať a spoznávať, alebo nenávidieť?“

„To máš odkiaľ? Z nejakého príbehu?“

„Poviem ti ho, ak prekonáš svoj strach a zmeníš svoju osobnosť tak, aby boli všetci spokojní.“

„Môžeš to povedať priamo?“

„Môžem.“

„A chceš?“

„Nie.“

„Prečo?“

„Nechcem. Musíš na to prísť sama, dievčatko,“ pozrela na Lussiu. Bez hnevu a znovu s jej typickým úsmevom.

„Chceš, aby som prekonala strach, ale ja sa myší bojím a nič to nezmení.“

„A predsa išla myš za tebou. Bojí sa ťa, ale potrebuje niečo, čo jej môžeš poskytnúť práve ty.“

„Ja? Však som na ňu len nakričala. A vôbec neviem, čo by mohla malá hlúpa myš chcieť odo mňa.“

„Myš je niečo ako ty. Menšia verzia, pobehuje po štyroch a má fúziky, ale inak celá ty.“

„Teraz nechápem, kam smeruješ,“ odpovedala jej na to očividne prekvapená Lussia.

„Potrebuješ jesť?“

„No áno.“

„A spať, dýchať, pohybovať sa...“

„Samozrejme.“

„Súložiť?“

„Ziggy!“

„Tak rozmýšľaj. Čo z toho jej môže chýbať?“

„Hýbať sa môže kdekoľvek.“

„Výborne, Lussia, robíš pokroky. Niečo si sa naučila.“

„Tak ďakujem no. A dýchať tiež môže, ale asi nemá čo do úst. Ty chceš aby som ju niečim ponúkla, ale nemám čím.“

„Je ako ty, ale menšia. Omrvinka, ktorá by ti ani nechutila a od hladu nepomohla, môže byť pre ňu hostina.“

Lussia našla na svojom odeve malú omrvinku a chcela ňou ponúknuť myš, ale nedokázala to. Bála sa a myš sa bála jej ruky. Stiahla ruku aj s omrvinkou, no silnejšia ruka Ziggy ju trochu kŕčovito pritisla bližšie. Potlačený výkrik, oňuchávanie ruky a veľmi krátka hostina, to všetko bolo pre Lussiu tak zvláštne. Keď bola myš pustená na slobodu, tak sa za ňou obzerala. Prekonala svoj strach. Bola stále rovnaká a určite by sa myši zľakla znovu a znovu, ale trochu ju to zmenilo. Zmenil ju pocit, že aj keď sa ona niečoho bojí, tak jej to niečo začína aspoň trochu rozumieť.

„Robíš to pre niečo viac ako len pre tú myš, však?“ Lussia pozrela na Ziggy svojim bystrím pohľadom. „Myslíš si, že by sa mi toto mohlo niekedy hodiť na cestách a chceš povedať, že každý niečo potrebuje a pomôcť s tým je tá najlepšia možnosť.“

„No výborne, výborne. Mala by si niečo vedieť. Myšky i obri, akých len málokto z ľudí kedy videl, sú často úplne rovnakí. Je tu však ešte niečo, čo sa ti môže zdať zvláštne, ale nie vždy je myš slabšia ako človek alebo arkán. Na niečo sa hodí viac, tak ako sa aj ty hodíš na niečo viac, ako ja.“

„Tak to som zvedavá.“

„Minimálne na jeden tanier denne si lepšie prispôsobená. Svet je obrovský a čím viac vieš, tým väčšiu šancu máš. Na to, aby si prežila, i na to, aby si svoj život prežívala v šťastí.“

„Ten príbeh mi povieš, čo si chcela povedať?“

„Tak teda dobre, poďme do niektorej vývarovne a porozprávam voľačo.“

Dvojica zamierila do miestnej vývarovne, kde nechtiac vzbudili pozornosť úplne všetkých. Na Ziggy ako arkánku pozerali s nevôľou a nepochopením a na Lussiu v šatách otroka sa pozerali podobne. Kým Ziggy dohadovala niečo na zjedenie a veľmi dobre vedela, že sa to nebude dať jesť, Lussia sa ocitla v problémoch.

„Nemáš tu čo hľadať, sem otroci nepatria. Okamžite vypadni.“ Na Lussiu slovne niekto zaútočil, a tá, povzbudená rozhovorom so Ziggy, povedala, že mu chýba srdce. Čo vyvolalo smiech všetkých, čo to počuli.

„Tak srdce? Otrokyňa sklapni, ak nechceš aby som ti to tvoje vyrezal.“ Chcela niečo povedať, keď ju za vlasy chytila ruka a pritiahla ku kraju miestnosti, kde bol prázdny stôl. „Tu si sadni a seď!“ Povedala jej Ziggy a dodala niečo o tom, že by mala rozhovory s ostatnými nechať na ňu.

„Takú otrokyňu by som nekúpil, na nič sa nehodí,“ povedal jeden z davu.

„Mne by sa zas niekto ako si ty nehodil. Posledný, koho by som si kúpila, by bol nekompletný starec!“

„Tak ty si drsná, čo? Mám tisíc otrokov a žiadny si nedovolí ani pípnuť!“

„Ak máš peniaze len na nemých chudákov, tak sa nečudujem. A ak nechceš, aby sa mi tvoj jazyk objavil v polievke, tak pokračuj.“ Ziggy sa nedala len tak odbiť, povedala si svoje a hneď mala pokoj.

Sadla si k stolu aj s dvomi taniermi s niečím, čo sa podobalo na jedlo tým viac, čím väčšiu mal niekto fantáziu. Arkánke to veľmi nechutilo, ale aj tak hodila všetko do seba. Nemohla uveriť, ako to Lussia s odporom pojedá, jedno malé sústo za druhým. Pozerala na ňu a spomenula si na myšku, ktorá by ten tanier zjedla za asi rovnakú večnosť, ako Lussia.

„Čo všetko je na severe,“ pýtala sa Lussia popri jedle.

„Nič, potom ďalšie nič, nejaké to more, za ním všetko možné a za tým zase nič.“

„Môžeš mi ale trochu vážnejšie povedať, na čo narazíme, keď pôjdeme ďalej na sever?“

„Na čo a na koho, to sa môže zmeniť. Za touto púšťou sú vysoké hory, plné takých maličkých a moc divných ľudkov, no a za nimi je obrovský les.“

„Les?“

„Ak sa nepletiem, tak varioletanatub je vo vašom jazyku les.“

„A čo to je?“

„Nevrav mi, že si nikdy žiadny les nevidela alebo o ňom aspoň nepočula.“

„Ak to nie je v púšti v blízkosti chrámu, tak nie.“

„ Vieš aspoň ako vyzerá strom?“

„Samozrejme.“

„No a veľa stromov pokope je les. Jednoduché, či nie?“

„To áno, len tu nikdy veľa stromov na jednom mieste nebolo.“

„Tu nie, ale svet nie je len trocha púšte a nejaký chrám. Svet je svet a na svete je takmer všetko. Okrem toho, že tam niekedy nie je nič.“

„Musí to byť úžasné, poznať celý svet.“

„Veru, ešte takých dvesto cyklov a spoznám desatinu.“

„To nemyslíš vážne.“

„Možno myslím, a možno nie. Uvidíš sama.“

„Ako ďaleko je tvoj domov?“

„Môj domov? Myslíš zem arkánov? Ďaleko, no nie je to mojim domovom.“

„Ziggy, ty nemáš domov?“

„Nezáviď, si na tom rovnako,“ odpovedala jej Ziggy so smiechom, aký Lussia nečakala v tak vážnej situácií. Bolo jej zvláštne, že si môže niekto robiť srandu z toho, že nemá žiadny domov.

„Niečo ti porozprávam. Kdesi ďaleko žila jedna myš. Taká obyčajná, biela a bezbranná. Mala svoju dieru v akomsi domci, kde bola v bezpečí. Poznala ďalšie myši, mala priateľov, a keď ju začal trápiť hlad, tak sa vydala do sveta. Raz sa vlámala do dreveného hradu arkánov, kde začala pojedať všetko, na čo narazila. Všimli si ju, ale nikto jej neublížil. Neboli z nej ale veľmi nadšení. Niekoho napadlo, že najlepší nápad ako urobiť, aby nebehala všade, je dať jej trochu jedla ku diere, cez ktorú sa do hradu dostala. Myši to stačilo a nikomu nič nevadilo. Keď bola v hrade návšteva, akýsi páni z obyčajných ľudí, tak sa zistilo, že ľudia sú iní. Chceli ju zabiť. Asi rovnako, ako je u nich zvykom. Arkánov náramne zaujímalo, prečo im vadí. Rozprávali sa o tom a došli k záveru, že ľudia nedržia svoje slovo. Majú plné huby mieru, no len čo uvidia niečo, čo sa im nepáči, tak hneď túžia po násilí. Namiesto mieru bola napokon vojna, v ktorej zomreli tisíce. Poriadny masaker kvôli jednej myške, ktorá za nič nemohla.“

„Ľudia sú niekedy naozaj divní, ale nemôžeš obviňovať niekoho z toho, že sa bojí myší. Alebo z toho, čo sa naučil od rodičov.“

„Ale áno, maličká. To, že sa niečo naučíš ešte neznamená, že sa to naučíš správne. Ak by ťa naučili doma, že s arkánmi nie je dobré priateliť sa, tak by si nebehala za mnou ako na prívesku?“

„Ale to je naozaj hlúpe.“

„Veľa vecí v svete ľudí je hlúpych. Ty ale vravíš preto, že si našla odvahu zistiť kto je aký. Nie každý je ako ty. Tak schválne, ešte jeden príbeh ti poviem a ten je veľmi krátky.“

„Počúvam ťa.“

„Boli dvaja mladí muži, ktorý sa chceli zmeniť z obyčajných bojovníkov na rytierov. Študovali a snažili sa a keď sa z obidvoch stali rytieri, dostali tabuľku s ich povinnosťami. Bolo medzi nimi to, že by mali pomáhať slabším. Keď prišla veľká voda, tak jeden s hrádzami nepomohol a nikto to od neho ani neočakával. Druhý sa ale bez rozhodovania pridal a pracoval. Jeden sa na to vykašľal, lebo bol rytier a teda niečo viac a druhý pomáhal preto, lebo bol rytier a teda niečo viac.“

„Ako to s nimi skončilo?“

„To neviem. Asi išli do nejakej nezmyselnej vojny a obaja zomreli. Tak to bolo hlavne vtedy, keď sa ľudia mlátili medzi sebou alebo s arkánmi. V niektorých častiach sveta je to ešte stále úplne bežné. Pre vašu rasu je to asi úplne prirodzené.“

„Ako to, že vieš toľko o ľuďoch, keď nie si človekom?“

„Asi bude súvislosť s tým, že mám oči otvorené. Veľa sa dá všimnúť a aj keď sa ti to môže zdať zvláštne, tak sa veľa dá zmeniť. Musíš len vedieť ako na to – a musíš vedieť zistiť ako na to.“

„Myslím, že vieš o živote naozaj veľa. Ty by si mohla byť čokoľvek,“ povedala Lussia. Arkánku si vážila a bola pre ňu naozaj veľký vzor, aký v Larynii dlho hľadala a nikdy nenašla.

„A som na úteku, terč pre úplných bláznov, bývalá otrokyňa... vidíš, to máme spoločné. A mám hlad.“ Ziggy sa zapozerala na niečo, čo by sa dalo pri zažmúrení očí a dlhom hladovaní nazvať jedlom, aj to však len s veľkou fantáziou. Lussia stále dojedala to, čo jej vo vývarovni ponúkli a Ziggy z toho nevedela spustiť pohľad. Obratným pohybom ruky zrazu tanier zmenil svoje umiestnenie. Všetko, čo na ňom ešte bolo, sa mihnutím oka dostalo spred Lussie priamo do žalúdku vysokej arkánky.

2. Kapitola – Tolerancia

„Jednu vec nechápem, ale fakt sa mi to vôbec netlačí do hlavy. Ako môžeš ty, úplne obyčajné dievča, dostať seba i tú o trochu menej miniatúrnu sestričku do takých problémov? Akýsi náboženský blázon, ktorý verí ani v neviem čo, pošle akurát vás dve medzi tie tyče. Tie sa mi inak ani trochu nepáčia. Skoro ťa zabijú prízraky, skoro ťa hviezda pripraví o rozum. Hej, nekukaj tak na to vrecko, ak nechceš, aby som ťa nakrájala na podkovičky! Kde som to skončila? Jáj, ozaj, ešte ťa vojaci chcú zabiť a potom ťa ešte predať na trhu. Čo plánuješ nabudúce?“ Ziggy sa pýtala a nepýtala zároveň. Bolo to také jej typické konštatovanie, spleť rôznych myšlienok, ktoré sa tvária ako otázka. Odpovedať na takú otázku vie však len málokto, hlavne ak akékoľvek uvažovanie kazí jej zvláštny smiech.

„Neviem,“ zahlásila Lussia len tak, jednoslovne a bez rozmýšľania.

„Ako nevieš? Čo na tom nevieš a čo na tom môžeš nevedieť?“

„Ako mám vedieť, čo sa stane v budúcnosti? Budúcnosť je pred nami, nie za nami. Ak chceš dobrú budúcnosť, tak sa o to musíš snažiť teraz a musela si sa o to snažiť aj v minulosti.“

„Tak ty vieš niečo o budúcnosti? Tak to ťa niečo môžem naučiť. Za krátky moment sem príde tridsať Marinových vojakov na koňoch. Budeme musieť utekať.“

„Ak očakávaš, že ti to uverím, tak si na zlej adrese. Viem, že sa to nestane.“

„Prekvapila si ma, maličká. Si jednoduché malé decko, ale myslí ti to.“

„Nevolaj ma tak, je to... Nepáči sa mi to. Nemôžeš mi povedať nejako normálne? Už nie som malé decko.“ ohradila sa mladá Lussia.

„Už nie si? A to som mala odkiaľ vedieť? Vzhľad je potvora a často klame.“

„Nie som. Som malá a ešte ani trinásť cyklov nemám, ale nie som malé decko!“

„Hej, upokoj sa, ak nechceš prísť k úrazu s trvalými následkami. Čo teda si? Si žena? Si dáma? Si bojovníčka?“ Ziggy si ju premeriavala znova a znova a čakala, čo z nej vyjde. Aké slová to budú, to nevedela. Vedela však, že ju to určite rozosmeje. Uvedomovala si, aká je tá maličká smelá, akú má odvahu, aj keď pripomínala skôr malý vetrík ako víchricu.

„Som ako ty. Len nie tak silná.“

„Ani ruky nemáš tak dlhé a mužov tiež moc neohúriš.“

„A to je podľa teba naozaj dôležité? Mať dlhánske ruky nie je nič zvláštne, keď si jedna z arkánov. A to druhé by mi bolo aj tak nanič.“

„Náhodou, vieš koľko skutočných mužov je tam vonku?“

„Žiadny.“

„Lussia, si úplne strašná. Tak ja ťa chcem dostať a ty mi to stále kazíš. Vieš, ako mi tým klesá sebavedomie? Som s tebou spokojná, podľa mňa je možné, že dokážeš v tomto živote veľké veci.“

„Možno niekedy budú, to ukáže budúcnosť. Je to vo hviezdach.“

„Áno? Ty veríš v také hlúposti, že budúcnosť je niekde vo hviezdach napísaná? A v ktorých? Keď vyjdeme, tak mi ukáž konkrétne v ktorých je budúcnosť a čo je v tých ostatných, keď to tak dobre vieš.“

„Neverím v také veci, to sa iba tak hovorí.“

„Tak prečo to hovoríš aj ty, keď na to neveríš? Chceš zmeniť svet k lepšiemu a aj tak dodržuješ to, čomu neveríš. Len kvôli tomu, že to robia ostatní.“

„Raz som to spomenula a ty z toho robíš veľkú vec. A vôbec, tam u vás v čo veríte?“

„Tak to by bol dlhý zoznam, poriadne dlhý a ani neviem, kde by som mala začať. Vyzeráš na to, že by si chcela vedieť aspoň jednu vec a nevrav mi, že sa mýlim. Už by mi to išlo na nervy. Ak jedna vec, tak môžem napríklad to povedať, že máme bohyňu vojny, ktorá je zároveň bohyňou mieru. Trochu komplikované a divné, ale je to tak.“

Rozhovor vo vývarovni pokračoval medzi silnou arkánkou a obyčajnou ľudskou dievčinou, ešte stále v otrockých šatách, ktoré sa na ňu nehodili. Boli robené pre oveľa väčšieho človeka, nie pre dievča, ktoré má od dospelosti ešte ďaleko. Vety i obyčajné slová lietali zo strany na stranu a úsmevy striedalo nechápavé škrabanie sa na hlave. Ako keby to pomáhalo sústrediť sa a pochopiť tie veci, ktoré sa tak rýchlo pochopiť nedali. Dvojici nikto nevenoval pozornosť a po čase ostali takmer samé. Lussia sa chvíľu divila, ale potom jej bolo jasné, že ak by sa chcela len diviť, tak by mala zábavu do konca života.

„Ako môže byť bohyňa vojny? Nemal by byť boh vojny? Vojna je pre mužov, nie pre ženy,“ argumentovala Lussia svojou logikou.

„To vieš, niekto by čakal, že bude boh, nejaký veľký bojovník, ktorý nepozná strach. No a naša bohyňa vojny je myš.“

„Myš?“

„No áno, biela myška a ty si určite jediná, kto by sa jej bál. Pekná irónia, či nie? Asi by si pred ňou utiekla niekde do púšte, alebo by si nedopatrením bohyňu vojny zabila. To by bolo. Zapísalo by sa to čiernymi písmenami. A asi by si to neprežila, to len tak, medzi rečou,“ dodávala Ziggy.

„Prečo práve myš?“

„Už som to vravela, maličká.“ Ziggy sa trochu zamyslela, ako povedať svojej mladej poslucháčke niečo o vojenskom umení. Po chvíli z nej vyšla celistvá myšlienka, ktorá dávala Lussii logiku. „Umenie vojen i mieru je v tom, že nie je dobré bojovať proti niekomu, kto sa nedokáže brániť. Ak je niekto silný a chce napadnúť slabého, tak často získa oveľa menej, ako získať chcel. No a samozrejme môže veľa stratiť. Vojna nie je len o zbraniach a ničení, ale aj o dobrom dôvode. Len ten, kto má dobrý dôvod, môže byť víťazom. Skutočným víťazom.“

„Znie to všetko pekne, ale predsa len, myš ako bohyňa?“

„Stále sa máš čo učiť o tolerancii.“

„Ale to nie je o tolerancii, to je...“

„Ale je, v tomto mi môžeš veriť,“ skočila Ziggy do reči Lussie. „Je to o tolerancii, o tolerovaní a o tom, že sa ti zdá niečo zlé. Len pre to, že je to úplne iné. Vy máte na čele akúsi zver v ľudskej podobe a my máme milú peknú veselú bielu myšku. Teraz by som sa mala smiať ja tebe, že máte za boha prehláseného človeka túžiaceho po moci a my máme presný opak. Ale smiať sa ti nebudem. Hneď z niekoľkých dôvodov a hlavný je ten, že sa mi nechce.“

„Si tak veľmi zvláštna.“

„To je kompliment, alebo ma chceš uraziť?“

„Kompliment? Čo je to? Vieš, že arkánčinu neovládam, ani slovo.“

„Stále hovorím vašim jazykom, jazykom ľudí. Kompliment je bežné slovo, aspoň na severe. Ako to, že to tu nepoznáš?“

„Skôr ti odpoviem, ak mi vysvetlíš, čo to má znamenať.“

„Lussia, zlatíčko, to je také... keď ti niekto povie, že si šikovná, pekná a tak.“

„Klamstvo?“

„Ale nie klamstvo. Kompliment je, keď si to naozaj niekto myslí a hovorí to preto, lebo chce byť úprimný a pochváliť ťa. Ak poviem, že si múdra, tak ti skladám kompliment.“

„Tak to chápem, len som sa s tým nestretla, lebo tu nič také nie je. Tu jeden druhého nechváli a ak áno, tak je to tak málo, že na to nemusí byť veľa slov.“

„Keď budeš chcieť potešiť tú... ako sa to volala?“

„Larynia?“

„Hej tú, zabúdam jej meno. Je príliš divné.“

„Tvoje meno by nikto neprečítal a ty vravíš niečo o divnom mene?“

„Vravela som niečo o tolerancii? To, že je niečo iné, ešte neznamená, že je to zlé.“

„Ale nedokážeš si jej meno zapamätať.“

„Ani ona moje. Ani ty moje nevieš. Sme iné, úplne iné.“

„Ako to súvisí so zapamätaním si jednoduchého mena,“ zvedavo sa opýtala Lussia, ktorá bola na prvý pohľad veľmi prekvapená a znepokojená. Narazila na niečo, čo nedokázala pochopiť. Niečo, čo jej nedávalo logiku.

„Zmar-Iallenan-Gaveriess-Gaventis-Ylautimereteren je pre teba dlhé a veľmi komplikované meno, no ja som si už na také zvykla. Larynia alebo Lussia sú pre mňa príliš krátke. Majú iný význam, inú harmóniu. A ja by som veľmi rada používala bežne celé moje meno. Rozhodla som sa ale skrátiť ho na niečo, čo je skutočnou skratkou a tiež pomôckou pre tých, ktorí na arkánske mená nie sú zvyknutí. Pre teba som Ziggy a ak chceš Zmar-Iallenan-Gaveriess-Gaventis-Ylautimereteren, ak si na tom jazyk nepolámeš. Ty si Lussia a ak by si mala aj dlhé arkánske meno, tak by som ťa radšej volala ním, viac by mi to vyhovovalo. Ale nemáš a tak ťa budem oslovovať Lussia. Alebo nejako inak, ako len chceš. To je tolerancia, byť sám sebou, dať kľudne vedieť čo ti viac vyhovuje, ale nesmiať sa z niekoho, kto je nejako iný. To, čo je pre teba správne, môže byť pre niekoho iného nesprávne a naopak. Alebo to, čo môže mať pre teba neuveriteľnú cenu, môže byť pre niekoho bezcenná hračka alebo zdrap papiera.“ Na počudovanie sa na ňu dívali úplne všetci. Traja ďalší hladný, akási divná osoba zodpovedná za podávanie jedla a určite najviac na nej nechávala oči Lussia, ktorá sa ešte nikdy s nikým nerozprávala týmto tónom. Ziggy rozprávala vážne a prikladala tomu dôraz, že je to niečo dôležité. Niečo, čo veľa ľudí nevie a bolo by dobré, keby sa to dozvedeli. O tolerancii sa očividne bavila už s veľa ľuďmi a nikto okrem nej nevie, s kým ešte.

„Súhlasím s tebou, hovoríš múdro, nie každý vie niečo vysvetliť tak, ako ty. Pre mňa je to stále veľmi zvláštne, tie vaše mená. Sú iné, tak výrazne iné, až tomu vôbec nechápem. Ako si sa dopracovala k takému menu? Si Ziggy, čo je pekné meno, ale ako vznikli tie všetky slová v tom dlhom mene? Musela by som sa naozaj snažiť, aby som si to nejako zapamätala. Pamätám si len Zmar.“

„Nie sme ľudia, sme iné bytosti. Okrem toho, že máme väčšiu silu, máme aj väčší hlad.“ Pozrela sa na akéhosi pána, ktorý mal na starosti podávanie tých malých porcií. Naznačuje tú najhoršiu vec pre hladného. Vraj len obmedzené množstvo na osobu. Pozrela znovu na Lussiu a rozprávala ďalej. „Nie sme ľudia, ale naše mená sa dajú ľahko preložiť do vášho jazyka. Prvé dva slová sú časť mena matky, druhé dva máš po otcovi a posledné, piate, si vyberáš sama. Po matke som Zmar Iallenan, po otcovi Gaveriess Gaventis a sama som si vybrala Ylautimereteren. Je to prastaré slovo, ktoré znamená... Neviem ako to preložiť doslovne, nemáte na to slovo. Ylautimereteren je ten, kto sa nebojí kráčať sám, ale nekráča. Čo je asi na dlhé vysvetľovanie a ja mám hlad.“

„Rada by som sa ti postarala o jedlo, ale nemám ako. Nemám nič, čo by malo nejakú hodnotu a aj o šaty som prišla. Už ich nikdy neuvidím.“

„Moje šaty, ktoré som si sama zhotovila, sú v Marinovej truhlici,“ povedala so smútkom Ziggy.

„Znovu si zo mňa strieľaš. Neverím ti.“ Lussia sa nenechala nachytať a jednoduchý test výborne zvládla.

„Myslím, že máš veľký dar.“

„Alebo to ty teraz hráš naozaj mizerne,“ poznamenala Lussia a rozosmiala seba i arkánku. Bola na seba okamžite hrdá, podarilo sa jej to. Znovu ju rozosmiať.

„Ak si chceš zarobiť nejaké zlatky, tak na to sa dá všade na svete ísť jedným jednoduchým spôsobom. A to je naozaj jednoduché. Dokonca tak jednoduché, že to vieš asi aj ty.“

„Už nenaťahuj.“

„Nebuď drzá! Kde som skončila? Ahá, že je to jednoduché.“

„Takže?“

„Takže je to jednoduché a možno to už vieš.“

„Teraz neviem, či sa mám na teba hnevať, alebo môžem zaspať,“ zaklipkala unavenými očami Lussia, ktorú toto naťahovanie so Ziggy vôbec nebavilo.

„Ničím ťa, však?“

„A ako.“

„Je to jeden z mojich talentov. Viem niekoho takto ničiť, viem niekoho nepustiť ku slovu alebo hovoriť pútavo, keď chcem. A to som stále pri rečnení. Čo dokážeš ty?“

„Viem mať iný názor, ako ostatní. A viem nájsť riešenie tam, kde ho nikto iný nevidí.“

„Tiež vieš zistiť, kedy ti niekto klame a kedy nie a to je veľmi cenné, len málokto to naozaj ovláda.“

„Chceš tým povedať, že mám použiť to, čo viem. Potom dosiahnem to, po čom túžim. Určite mi teraz povieš, že talent treba rozvíjať a nevzdávať sa.“

„Takže čítaš myšlienky? No výborne, ale...“ Ziggy odrazu dostala silný pocit, že to čítanie myšlienok nejako súvisí s hviezdou. Rýchlo ju chcela nahmatať a nahmatala ju.

„Tá hviezda je výborná, ale aj bez nej dokážem žiť. Viem, čoho je schopná a nechcem ju.“

„V tomto mi klameš,“ pozrela na ňu Ziggy nepríjemným pohľadom. „Viem, že ju veľmi chceš. Aspoň časť teba ju veľmi chce. Bude ale najlepšie, keď ostane u mňa.“

„Nechcem ti ju zobrať, naozaj nie,“ ohradzovala sa Lussia.

„Viem o týchto veciach dosť veľa na to, aby som vedela, čo to robí s ľuďmi. Môžeš byť úprimná koľko len chceš, ale ja poznám ich moc. Najlepšie by bolo zbaviť sa jej, ale môžeme ju ešte potrebovať.“

„Ty chceš, aby som ju niekedy použila? Však si teraz povedala, že poznáš jej moc. Je zlá, veľmi zlá. Dokáže ohromné veci a zmeniť život od základov. Poznám to na sebe a videla som, čo urobí s tebou, keď ju chceš blokovať. Tie hviezdy sú mocné a nebude dobrý nápad dávať mi ju. Môžem všetko ešte viac zhoršiť. Môžem vidieť do niekoho i jeho očami, ale je to prekliate a...“

„Lussia!“

„Áno?“

„Uvedomuješ si, o čom hovoríš pred ľuďmi? Buď láskavo ticho! Alebo ti ten jazyk naozaj nakrájam!“

„Prepáč, len som to nechápala.“

„O tom sa už nebudeme baviť. Nedotýkaj sa a nemysli na to.“

„Čo budeme robiť teraz?“

„Chcem jedlo a ty chceš šaty. Mám tu niekoľko zlatiek, no nie veľa. Bolo by dobré zopár ich zarobiť.“

„Potrebuješ na to mňa.“

„Vôbec nie. Ale nechcem ťa tu samú nechať.“

„Ako chceš zarobiť niečo?“

„Pozeraj a uč sa.“

Ziggy vyšla z vývarovne, nasledovaná Lussiou. Išla k najbližšiemu terču, do ktorého niekoľko chlapov hádzalo nože. Národná zábavka, ktorá bola rovnaká v blízkosti chrámu i na sever od neho. Všade, kde boli muži, boli aj terče. Niekoľko nožov bolo zapichnutých v rôznych vzdialenostiach od stredu a pribúdali ďalšie. Trinásť nožov od trinástich súťažiacich bolo v terči. Ani jeden neminul, a to sa stávalo len málokedy. Pravidlá boli pre každého jasné, aj keď Lussia ich neovládala. Vedela len, že čím bližšie k stredu sa podarilo trafiť, tým lepšie. Miestne hádzanie nožov do terča bolo veľmi jednoduché. Kto trafí terč, ten ostáva v hre. Kto nie, ten v tomto kole končí. Hrá sa až dovtedy, kým nebude iba jeden, kto v každom kole trafí terč. Hra bola tak niekedy veľmi dlhá a na hŕbku zlatiek sa každý tešil. Len jeden ju však mohol získať.

Ziggy sa len tak pozerala, ako to ide ostatným. Terč bol stále silný, ako keby ho len pred niekoľkými dňami menili. Jednotlivý hráči boli ticho len vtedy, keď hádzali. Trafiť terč je niečo, čo dokáže hocikto, ale trafiť po veľa hodoch za sebou je niečo iné. Tí najlepší ostávajú až do posledného kola a tých je niekedy veľmi veľa, no inokedy hneď v prvom kole vypadnú. Vietor i jednoduchá smola sú veci, o ktorých sa rozprávalo neustále. Skončilo kolo a trinásť zlatiek získal pán v šedom obleku, aký nosili cestovatelia ráno a na večer. Šťastie mu prialo. Ziggy sa prihlásila do ďalšieho kola a vhodila mincu na kopu. Hádzala prvá a hodila tak, že sa jej vrhací nôž len tesne zasekol pri okraji. V prvom kole traja netrafili vôbec a Ziggy išla ďalej. Hádzala, no netrafila. Zaslúžila si posmech od ostatných a nadávala na svoju smolu. Lussii bolo jasné, že to iba hrá. Čakala spolu s ňou na ďalšiu hru. Netrvalo to večnosť, ale bolo to pridlho na obidve z dvojice. Keď bol konečne koniec, Ziggy sa znovu prihlásila a aj tentokrát hádzala tak, aby nevzbudzovala priveľkú pozornosť. Ani do stredu, ani úplne na okraj. Zo štrnásť hráčov bolo zanedlho dvanásť, jedenásť, osem a postupne sa ich počet znižoval. Po troch posledných kolách medzi arkánkou a tým z hráčov, čo mal najviac šťastia v tejto hre, bola víťazom. Poďakovala a odišla. Lussia na ňu nechápavo pozerala a nechápala, prečo po jednej výhre išla preč. Mohla predsa ďalej vyhrávať a byť bohatá. Pýtala sa na to, ale nedostala vysvetlenie. Mohla len dúfať, že jej to niekedy vysvetlí. Neustále dobiedzala a pýtala sa, až jej arkánka povedala niečo, čo naozaj neočakávala.

„Ak by som vyhrávala, bola by som centrom pozornosti a nikto by už so mnou nechcel hrať. Bol by koniec. Tajomstvo hry nie je v neustálom vyhrávaní, ale v ľuďoch. Čím viac vyhrávaš, tým viac sa to od teba očakáva. Kľúčom ku šťastiu je byť niekým, kto koná neočakávane. Využiť to, čo nikto iný ani nepozná. Nie je problém zarobiť si tým, čo naozaj vieš. Ale je problém vyhrávať vtedy, ak máš prázdny žalúdok. Najvyšší čas na riadne jedlo, nie na to, čo ani neviem, či má nejaké meno. Ale hnus s hnusom by sa celkom hodilo, výborne to vystihuje to, čo sa od toho očakávalo na prvý pohľad. Prvá lyžica to krásne potvrdila. Tak krásne, až to bol naozaj poriadny hnus.“

„Páči sa mi, ako dokážeš prejsť z témy do témy, si úžasná,“ pochválila ju Lussia a bola naozaj rada, že je s ňou. Nie s Laryniou, ktorá ju už poriadne nudila. Ziggy bola úplne iná, múdra a veselá, veľa dokázala a ešte veľa toho dokáže. Pre Lussiu bola dokonalý vzor. Taký, akého si priala už veľmi dlho.

„Ozaj, už sa ti nechce ísť za sestrou?“

„Čo je to za otázku?“

„Bola si od nej odvedená násilím a ešte pred chvíľou si chcela ísť za ňou cez celú púšť.“

„Pôjdeš so mnou?“

„Ale, tak ty sa bojíš?“

„Je mi dvanásť, neviem bojovať a je veľká šanca, že sa stratím. Navyše som oblečená ako otrok. Ty by si za ňou išla, keby si bola na mojom mieste?“

„Tak to neviem Lussia, ale páčiš sa mi. Máš dobré otázky. Ja by som asi presvedčila tú obludu čo je pri tebe, aby išla s tebou. Ale ako, tak to sama neviem,“ odpovedala Ziggy.

„Je tu aj iná možnosť, tá hviezda. Keby sa...“

„Nie!“

„Necháš ma dopovedať?“

„Nie!“

„Stačílo by len...“

„Ešte raz, tak ti tie ústa zavriem tak, že si budeš polámanými rukami zuby zbierať!“

„Nebuď taká a nechaj ma aspoň dohovoriť. Mám nápad a ty mi ho nechceš dovoliť vysvetliť.“

„Viem, aký máš nápad. Použiť hviezdu na vlastnú sestru. Prečo nie, je to rozumné, no bolo by to rozumnejšie, keby si sa tej hviezdy už nikdy nedotkla. Pochop, zničí ťa to viac, ako keby som ťa dosekala mačetou. Zase až tak celkom nie, trochu som to prehnala, ale tak máš predstavu.“

„Chcem to risknúť. Alebo ju použijem na teba a zistím spôsob, ako ťa presvedčiť aby si išla so mnou.“

„Toto nie je o riskovaní. Je to o tom, že ťa to zničí. A znovu sa tie prízraky objavia a potom čo? Ty s nimi budeš bojovať?“

„Mám ju nechať tak? Neviem, či žije. Neviem o nej nič.“

„A ak by si to aj zistila, tak čo? Alebo je mŕtva a tak jej nepomôžeš a sebe ublížiš, alebo zistíš, že žije a sama tam nepôjdeš.“

„Tak niekoho iného, rada by som mamu videla.“

„Až niekto urobí tie hviezdy úplne neškodné, tak prosím. Ale pochop už konečne, že toto nie je vôbec žiadne riešenie. Nie je to hračka a deťom by to malo byť zakázané. Hrozí nebezpečenstvo smrti na sto spôsobov.“

„Si dobrá a staráš sa o mňa, ale jednoducho chcem.“

„To je u vás, ľudí, typické. Najväčšiu blbosť vtedy, ak je v hre niekto, na kom ti záleží. Hovorím nie a tým myslím úplné NIE. Chápeš ma?“

„A čo by som mala robiť? Čo by si robila ty na mojom mieste?“

„Dobrá otázka. Opakovaná. Ale nemôžeš zo mňa stále ťahať odpovede.“

„Prosím. Nikdy som veľa neprosila ale teraz ťa prosím.“

„Však sa ani nepoznáme. Uvedomuješ si to? Pomôžem ti zohnať normálne oblečenie a potom, ak chceš, choď za ňou sama,“ odpovedala nie príliš prívetivo Ziggy, strácajúc jej typicky dobrú a drzú náladu.

„Prečo chceš ísť na sever? Chcem, aby si išla so mnou na juh a viem, že ak chceš ísť na sever, máš na to dôvod.“

„Výborne, teraz ideš na to dobre. Dôvod mám a to je taký pomerne jednoduchý. Aj keď, ty asi nič o tom nevieš.“

„O čom? O priateľoch, ktorých si nechala niekde na severe?“

„Nemám priateľov.“

„Lásku?“

„O tom potom.“

„Takže aj veľká a silná bojovníčka je zaľúbená do niekoho kdesi ďaleko. Si divná, žiadny muž za to nestojí. Môžeš sa trápiť koľko chceš a aj tak sa na teba vykašle.“

„Maličká vie veľa o láske? Sa nezdáš.“

„Dosť na to, aby som sa takým hlúpostiam vyhla. Mám dosť z toho, ako sestre vždy šibe, keď sa jej niekto zapáči.“

„Ale samozrejme, a tebe sa nikto nepáči. Ale aj to príde. A nie je to tak otrasné, ako si myslíš.“

„Nemyslím si to, ja to viem.“

„Veľa toho ešte nevieš a máš zbytočné predsudky. A je to trochu divné, máš oveľa menej ako ja a hádame sa o láske.“

„Pretože pre teba je to niečo úžasné a pre mňa to nie je vôbec nič.“

„Nie? Chceš ísť za Laryniou. To je láska. Nemusíš ju ľúbiť, pretože láska nie je len o ľúbení. Môžeš ľúbiť niekoho, kto sa ti páči, i niekoho, s kým si vyrastala. Či už je dobrá alebo nie, či sa ti páči čo robí alebo nie, ste rodina. A je len normálne, že ju máš rada.“

„Aj ty máš rada svoju rodinu.“

„Mala by som, keby som ju mala. Ty ju máš a považuješ to za niečo úplne obyčajné, čo má každý. Nie je to pravda,“ pozrela sa na neveriacu Lussiu, „existuje veľa tých, čo nemajú nikoho. Nikto, kto by ich podržal v problémoch. Nikto, kto by ti povedal, čo je správne a čo nie. Máš sestru, ktorá možno nie je ideálna a otvorene asi ani nikdy nebude, no buď rada, že ju máš. A buď rada, že má ona teba.“

„Mám nápad. Je trochu zvláštny, alebo asi skôr poriadne zvláštny.“

„Sem s ním.“

„Dostaň ma k nej a my budeme tvoja rodina.“

„Čože? Ty by si chcela byť moja dcéra? Mohla by si byť pravnučka. Pra pra pra pra a neviem ešte koľkokrát pra.“

„Chcem, aby som ju znovu videla a chcem, aby si ty nebola sama.“

„To je poriadne šialené, vieš o tom?“

„Nezaujíma ma, či je to šialené. Si iná, úplne iná. Nie si ani človek ako ja, ale rozumieme si. A mám ťa rada.“

„Hovoríš to preto, aby som ťa sprevádzala cez pustú krajinum kde sa ti môže čokoľvek stať?“

„Áno, aj nie.“ Povedala Lussia a chytila tentokrát naozaj prekvapenú Ziggy za ruku. Malá dievčenská ruka sa dotkla obrovskej ruky hrdej arkánky. A tá ju neodmietla.

3. Kapitola – Posol

Marinus sa dozvedel správu, ktorá ho zdesila. Dozvedel sa niečo, čoho sa dlho obával. Niekto dostal dobrý nápad a to až tak dobrý, že ho môže zničiť, prípadne jeho moc výrazne orezať. Znovu a znovu sa pýtal posla na detaily a rozmýšľal, ako by mohol dať novo vznikajúcu situáciu do poriadku. Zvolal radcov, ktorých mal hneď niekoľko, a v zamyslení si s nimi zasadol k drevenému a jemne opracovanému stolu. Chvíľu mlčal, ako keby si do poslednej chvíle nevedel usporiadať myšlienky a prehovoril.

„Voda nás potrebuje,“ povedal a očami prezrel všetkých zhromaždených. Všetci sa pozerali priamo na neho. „Bez vody by tu nebol nikto z nás a my, všetci, by sme boli mŕtvi. Nebol by bez nej možný život a uctievame ju. Je pre nás vzácna a jedinečná. Sme jej ochrancovia a staráme sa o jej čistotu a múdre použitie. Je to náš svet, do ktorého sme boli zrodení. Je to naša povinnosť ochraňovať to, čo nám dáva život.“ Marinus nedopovedal všetko, čo chcel povedať. Necítil tú atmosféru, keď môže niečo povedať a všetci súhlasne prikyvujú. Zvyšoval hlas, no aj tak videl, že o jeho reč nie je veľký záujem.

„To sme už počuli, radšej povedz, čo sa deje. Ak máme poradiť, tak potrebujeme vedieť problém,“ odpovedal jeden z radcov.

„Hlúpy vzduch je problém!“

„O čo presne ide?“

„Niekoho na juhu napadlo uctievať vzduch. A viete veľmi dobre, čo to znamená.“

„Prídeš o časť svojej moci, lebo jeho argumenty budú pre niekoho lepšie ako tie tvoje. Alebo niekto prestane veriť na vodu a už nikdy nebude veriť na nič takéto a budú sa pridávať k tým, čo to neberú vážne.“

„Tomu musíme zabrániť, voda je predsa svätá!“

„Aj vzduch je svätý potom, aj všetko ďalšie.“

„Vypadni! VYPADNI!“ Marinus stratil nervy. Uvedomoval si, že má jeden z jeho radcov pravdu a uvedomoval si aj to, že už asi ani sám celkom neverí v to, čo je naozaj sväté a čo nie. Nebolo to dôležité cítiť, iba prezentovať pred ľuďmi. Lepšie a hlasnejšie, ako ostatní.

Snažil sa sústrediť na elegantné riešenie, ale nešlo to. Nemohol sa sústrediť vôbec na nič a bál sa, čo všetko to môže spraviť s kultom jeho osoby. Poznal svoje postavenie. Schopný všetkého, expert na všetko, čo súvisí so životom. Autorita a pre niekoho boh, no teraz sa cítil ako boh na vratkej stoličke, ktorá sa môže pod ním kedykoľvek zrútiť. Ako keby každú nohu tej stoličky niekto tlačil iným smerom a on má primálo rúk na to, aby všetkých zahnal.

Vybral sa znovu k jazeru. Chcel rozmýšľať a zapozerať sa na jeho peknú a tichú hladinu. Slnko sa na nej ligotalo a hralo krásnymi farbami. Piesok na všetky strany, suchá zem nevhodná k životu, ale kúsok od nej jazero plné vody a obkolesené stromami so zlatými listami, ktoré povieval vetrík sem a tam. Marinus sa len tak díval na tú nádheru a mal strach, že môže naozaj o toto všetko prísť. Pre niekoho iba pohľad. Pre neho oveľa viac. Bolo jeho prácou starať sa o to, aby bola voda uctievaná. Voda je základným kameňom jeho viery a jeho moci. Uctievať vodu bolo pre neho prirodzené, ale kto by už len uctieval vzduch? Vetry a piesočné búrky, to nie je nič prirodzené, je to zvrátené. Nikto v to nemôže naozaj veriť, nikto si nemôže priať svet, kde by malo vládnuť niečo tak zlé. Určite je celá tá viera urobená len preto, aby niekto ponížil vodu.

Vošiel do svojich komnát a vytiahol knihu, ktorú veľmi dobre poznal. Nikto iný sa na ňu pozerať nemohol. Začal písať, bez rozmýšľania a s očividným hnevom prikázanie. V poradí už pätnáste. O tom, že by nikto nemal uctievať nič iné, ako vodu, pretože nič iné si to nezaslúži. Nebol si istý, či bude aj toto prikázanie niekedy čítať pred zhromaždenými ľuďmi, ale mal potrebu napísať to, dostať to zo seba. Prezeral svoje komnaty a napadlo ho znovu zvolať armádu, ktorá len nedávno bola na vojenskej výprave. Zlatiek mal na to dosť, ale aj tak mal strach. Posielať vojakov tam, potom niekde inde a potom znovu inde, to by išiel sám proti sebe. Jeho viera hovorila o mieri a tolerancií a cítil, že ak by vojakov volal z jednej výpravy do druhej, tak by sa mienka o jeho osobe začala meniť. Už teraz ho niekto miloval a niekto nenávidel. Zažil úspechy a pády, keď musel meniť veľa vecí len preto, aby si udržal aspoň niekoľko verných. A poslušných zároveň.

Radcovia, ktorých nechal v rokovacej miestnosti v chráme, naďalej na Marina čakali. Odišiel od nich a nech je teraz kdekoľvek, chce byť sám. Rozoberali situáciu medzi sebou a hovorili to, čo si naozaj mysleli. Veľmi dobre vedeli, že ak by išla popularita Marina ku dnu, tak by išli spolu s ním. Potrebovali plán a navrhovali riešenia. Múdre a zodpovedné, i úplne hlúpe. Padol návrh na poslanie vojakov na juh. Niektorí boli po bojoch zranení a unavení, ale stále ich bolo dosť na to, aby si poradili s akýmkoľvek odporom v oblastiach na juhu. Ďalší nápad bolo najatie niekoho, kto by odstránil vodcu novej viery vo vzduch a za ním nasledovali rôzne nápady, ktoré výrazne prekračovali hranice toho, čo si ešte môžu dovoliť.

Keď sa znovu stretol so svojimi radcami, dali dohromady jedno riešenie, ktoré považovali za najvhodnejšie v tejto situácií. Marinus sa rozhodol pozvať vodcu tej novej viery, len tak, na rozhovor. Medzi štyrmi očami chcel dosiahnuť niečo, čo by mohli zvládnuť aj vojaci, no nie tak elegantne. Pripravil posla, poučil ho o tom, čo by mal povedať a ten sa vybral na cesty. Za posla vybral človeka menom Durf, vojaka vo výslužbe, obratného v reči i v používaní meča a mnohých ďalších zbraní. Napriek tomu, že bol už starší, nechýbala mu vitalita a nebolo potrebné dlhé presviedčanie na úlohu, na ktorú bol výborne stavaný. Skúsenosti s najrôznejšími úlohami mu nechýbali.

Starší vojak, ktorý sa len teraz vrátil z bojovej výpravy, nasadol na koňa a cválal smerom na juh. Niektoré púštne cesty boli už dávno zaviate pieskom i časom, aj keď spojenie s juhom bolo udržiavané. Cesta viedla cez menšie kopce a cez mestečko, ktoré malo priliehavý názov Variasse, v preklade zo starých jazykov Medzi kopcami. Ani jeden kopec sa nedal považovať za nejaký vysoký a krajina pred i za kopcami bola viac či menej rovnaká. Piesok, ďalší piesok, sem a tam pár stebiel trávy a ďalší piesok, horúci cez deň a nepríjemne studený po západe slnka. Cesta posla bola na juh a za jeden deň sa nedala zvládnuť. Po dlhej ceste prišiel do mestečka, po trochu toho osvieženia. Pri bráne nikto neotravoval a na pútnikov tu boli zvyknutí. Mestečko na križovatke, kde hocikto vyhľadal nocľah a niečo na posilnenie. Vojak uviazal svojho koňa pred hostinec, vedľa ostatných koní a vošiel dnu. Prezeral si budovu, keď ho úplne prekvapilo to, čo videl. Z vonku bežný hostinec, no vo vnútri bol poničený nábytok, počmárané steny rôznymi nápismi a aj keď by sa tu ľudí vošlo na desiatky, bol tu len krčmár a dvaja hostia. Všetci očividne bez nálady a unavení, ako keby boli po ťažkej práci. Posol chcel byť nenápadný a tak si len objednal niečo na pitie a tváril sa, že ho nič nezaujíma. Krčmár sa o pitie postaral a ďalej sa rozprával s dvomi hosťami. Mali na sebe oblečenie, podľa ktorého bolo možno súdiť, že prišli o všetko. Špinavé, veľakrát opravované nie práve šikovnými rukami a ani keď bolo nové, tak za veľa nestálo. Nebolo to ale oblečenie pre otrokov, ale pre slobodných, ktorí na lepšie nemali. Slnečné lúče, prenikajúce cez diery v streche, osvetľovalo ich kožu a ukázalo čerstvé rany od biča.

„Hovorím ti, tu sa žiť nedá. Však sa pozri na seba,“ povedal hosť so sivou bradou a celým telom poznačeným časom.

„Ja že sa mám pozrieť na seba? Ani z polovice nemám toľko rán od biča, ako ty.“ Viditeľne mladší a rozhodný muž vyjadroval svoj názor, pretkaný nenávisťou voči Marinovi.

„Nebola by ani jedna, keby si nerobil hlúposti.“

„Ale bola, skôr či neskôr sa mu musel niekto postaviť a hovorím ti, treba takéto niečo opakovať až kým sa konečne vláda Marina nezrúti.“

„Vyhlásiš sa za nového proroka, povieš niečo o vzduchu a tým chceš niečo dokázať? A čo si dokázal?“

„Marinus robí to isté a jediná možnosť, ako ho poraziť, je inou vierou. Keby ho všetci neposlúchali na slovo, tak by neznamenal vôbec nič.“

„No určite sa na neho všetci vykašľú a budú počúvať práve teba.“

„A ako začínal on? Nemal takmer nič a dokázal to.“

„To ale neznamená, že to dokážeš aj ty.“

Durf len tak popíjal a počúval, čo sa pri ňom hovorí. Jeho cieľom bolo pekne povedať, nech ide k Marinovi na slovíčko. A tu je, vedľa mňa, obyčajný a očividne zbitý človiečik. Žiadny boháč, len taký ten nikto a predsa má drzosť postaviť sa proti Marinovi. Drzosť, a zároveň odvahu. Tohto človiečika nemôžem len tak priviesť pred Marina, dal by ma zbičovať za to, že som priniesol niekoho iného. To som si zase našiel robotu, zamýšľal sa starý vojak. Poznal miestne kraje a miestnych ľudí a žil predtým, ako sa tyrania Marina a jeho otca začala. Rozmýšľal, či by sa mal pridať do rozhovoru alebo nie, no počúval ďalej a dozvedal sa podrobnosti o všetkom, čo sa stalo i nestalo. Akýsi mladík má zničený život, lebo mu vojaci pobrali všetko pre potreby vojska. Pokúsil sa teda udrieť Marina tam, kde by ho to najviac bolelo – na jeho fanatických veriacich i na tých, ktorí verili z donútenia. A asi mu to veľmi nevyšlo. Čaká ho asi nie veľmi príjemný osud. Durf pokračoval v svojich zamysleniach a nepredpokladal dlhý život danému človeku.

Napadla ho aj trochu iná možnosť, ktorá by bola úplne presným opakom toho, pre čo sem prišiel. Ak by som ho doviedol k Marinovi, asi by to dopadlo s ním zle. A ak by som ho odviedol niekde preč, kde by mohol šíriť svoje myšlienky, tak by to bol silný úder pre Marina. Už u neho slúžim pridlho a zvlášť ten útok na hrad bol poriadnou ukážkou jeho osobnosti. Len tak sa pozerať, ako ním zverbovaný vojaci útočia na takmer bezbranné mesto, to nie je ono. Čestný boj alebo poriadne obliehanie, alebo obrana, to by bol boj. Toto ale nie. Je to zbabelec a teraz odo mňa chce, aby som mu pomáhal s jeho plánmi. Čo ale môžem urobiť? Nápady sa množili, ale každý bol hrou na jednu stranu, alebo na druhú. Durf nespokojne upíjal z nápoja, keď začul akýsi hluk. Tucet a možno viac vysokých a mocných chlapov s krátkymi mečmi, pripravený na všetko, vtrhli do hostinca. Cez čerstvo vyrazené dvere bolo dobre vidieť ich hnev. Obkľúčili všetkých a začali klásť otázky, na ktoré chceli až príliš rýchlo odpovede. Posla spoznali a nechali na pokoji, tak ako krčmára, ale obidvoch hostí chceli odviesť so sebou. Bránili sa, čo bolo v tej chvíli veľmi nerozumné rozhodnutie a po pár úderoch boli odvlečení nasilu. Odchádzali, keď sa Durf zodvihol a pýtal sa jedného z tých ozbrojených bláznov na ich rozkazy. Neprekvapilo ho, že ich posiela Marinus, aby priviedli vodcu toho divného náboženstva pred spravodlivosť. Prekvapilo ho však to, že sú len jedna z desiatich vyslaných skupín. Tak veľmi mu na tom záleží, až mám pocit, že by bez toho naozaj padol na kolená, v tichom zamyslení pridal len tak pre seba. Vedel, čo sa teraz bude diať. Presun do chrámu, sľúbený rozhovor medzi Marinom a bezmenným človiečikom, ktorý sa proti nemu postavil, nejaké to odsúdenie a následné umučenie na smrť.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vodná planéta II.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.