Ludmila Romportlová Ctirad John

Bylo to tak?

Stanislav Juhaňák - TRITON

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © Ludmila Romportlová, Ctirad John, 2013

© Stanislav Juhaňák - TRITON, 2013

Cover © Renata Brtnická, 2013

Vydal Stanislav Juhaňák - TRITON, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10, www.tridistri.cz.

ISBN 978-80-7387-690-6

Obsah

ÚVOD

OSMATŘICÁTÝ

HOŘKÉ ROKY

PĚTAČTYŘICÁTÝ

ÚVOD

Červencová sobota byla jako každá jiná. Usadil jsem se na prosluněné verandě s širokým oknem. Drala se do něj třešeň, která právě odevzdala plody. Jako obvykle jsem se začal probírat nashromážděnými týdeníky a novinami. A docela jako obvykle jsem se nad nimi ošíval a co chvíli mi proklouzlo mezi zuby pár šťavnatých a nečesaných slov, ba někdy i celých hrubiánských vět. Daniela se stáhla do koutku gauče a tiše listovala v dávných denících z dívčích let. Kradí jsem ji pozoroval. Přiznávám, že jsem jí její deníky plné dětské a dívčí „literatury“ záviděl. Chápal jsem, proč dává najevo svůj odmítavý postoj k současným tiskovinám, které tvrdošíjně odmítají tisknout zasvěcené referáty o knížkách, o krásné literatuře. Často s ní souhlasím. Naše časopisy se dnes vskutku nesnaží pěstovat u čtenářů umění zkoumat a třídit nabízenou literaturu. Docela se zapomnělo (kdeže jsou časy Černého Kritického měsíčníku), že činnost kritika může být stejně tvořivá jako tvorba básníka či prozaika.

Daniela si předsevzala vytrhnout mne z čtenářské rozvrněnosti a jeden ze svých dívčích deníků mi přistrčila. Ledabyle ho rozevřela. Začal jsem zvědavě číst.

Tak dneska máme prvního juliána. To ty prázdniny utíkají. Ještě dva měsíce svobody a pak... Ale kdo by se teď otravoval školou. Dneska bylo hezky. Ráno jsem s maminkou trhala růže, tatínek je potřebuje do školy. Chudáci děti je budou kreslit při přijímačkách na sklářskou školu. Dneska mne to v hodině klavíru nebavilo. Musela jsem opakovat Vltavu, Poem a Snění. V zahradě jsem obhlížela angrešty, ale byly ještě kyselé. Jahody, ty jsem už skoro všechny vyzobala. Odpoledne jsme seděly s Vlastou na lavičce pod břízami. Na koleně jsem měla děsnou ránu. Natloukla jsem si, když jsem honila jednoho blbýho psa. Vlasta mi vyprávěla, jak slavný pohřeb měl Peroutka, ten, co se zabil v letadle. K večeru se nad Brodem snesla malá bouřka. Moc se mi líbilo, když po ní sedl tatínek k pianu a hrál národní písně.

Dočetl jsem a něco mi v hlavě cvrnklo. Jako by na mne někdo šplíchl pár kapek živé vody. A zrodil se nápad. Byl můj, ale vyvolal ho dávný dívčí deník. Daniela překvapeně pozorovala můj neklid a mé vzplanutí.

Ještě si to musím v hlavě srovnat, prohlásil jsem. Ale mám najednou chuť vytvořit s tebou takovou - řekl bych filmařskou - časosběrnou prolínačku. Byl by to prostřih událostmi, které se kolem nás za války odehrávaly v různých koutech naší republiky.

Tobě bude hej, ty máš svůj deníček, do kterého jsi zapisovala svá hnutí už jako terciánka turnovského gymnázia. Já budu válečné události pracně dolovat z paměti. Byl jsem tehdy septimán prachatického gymnázia a potom medik, kterému zavřeli vysoké školy. Vznikne roztodivná míchanice, které budeme říkat asambláž.

Slova míchanice a asambláž se Daniele zalíbila a odevzdaně poznamenala, Dobrá, půjdeme do toho. Bude to méně bolavé než s tebou prohrávat jednu šachovou partii za druhou.

OSMATŘICÁTÝ

V tercii jsem už do gymnázia v Turnově nedojížděla. Bydlení u babičky a dědečka v Turnově skončilo neslavně. Babička byla ženský generál, všechno chtěla komandovat, míchala se i do mého oblečení. Je mi nanic, když si vzpomenu na pamětihodnou historii se sukní starou bezmála padesát let. Babička ji na mne navlíkla a založila špendlíky. Stejně ale sahala jeden decimetr nad zem. Když se mnou sukně šla, vytažená až k bradě, do školy, nemohla jsem se ani nadechnout. Stejně potupná byla i patálie s botami. Ke starým křapálům babička dala u ševce přidělat poutka a spoutané boty nazula na mé nohy. Tolik jsem se za boty styděla, že jsem se šourala do školy pod chodníkem. Náš gympl měl hladké chodby, holky se na nich rády klouzaly. Já stála přimražená v koutě, boty přikryté aktovkou, s pocitem dalšího nespravedlivého pokoření.

Naše tercie má půl holek a půl kluků. Je to tak dobře, máme tu větší psinu.

Všechny předměty mně jdou slušně. Nerozumím si jen s matikou, to je často velké trápení. Proto také okukuji profesory, kteří ji vyučují. Chtěla bych odhadnout, jak jsou přísní a kolik kulí rozdají za den. Jeden je elegán, hrozně přísný, ale umí také žertovat. Říká mně, že mne jednou vezl v kočárku. Ale já obdivuji matikáře, který učí také fyziku. Je to starý úctyhodný pán, má krásné vlasy, bílé jako mléko, vždycky si mne prohlížel. Jednou mne na chodbě zatahal za rukáv, Tak přece jste to vy, já už učil vašeho tatínka... Kéž by mne také učil! To, že tatínek maturoval na turnovském gymnáziu, pro mne neznamenalo výhodu, je tu na mne moc vidět.

Někdy máme skvělý den. Jako dneska, když šla celá bouda na pochoďák. Pochodovali jsme do Jenišovic. U hrobu historika Josefa Pekaře jsme zazpívali Čechy krásné, Čechy mé a naši národní hymnu. Zpívali jsme s chutí a nadšeně.

Všichni cítíme, že se kolem naší republiky stahují mračna. Dnes v noci byl poplach, siréna ječela jako blázen. Letadla nepřiletěla. I tak jsem si uměla představit až do teď nepředstavitelnou válku.

Jsem doma ráda. Hrabu se třeba ve starých ročnících předválečných Humoristických listů. Četla jsem v nich srdceryvný příběh Kačenky Strnadové, služebné v Praze. Pak jsem se hned pustila do knížky Ignáta Herrmanna Vdavky Nanynky Kulichovy. Je to prima čtení, ale já vyhledávám spíš hrůzné romány. Někdy si tu hrůzu zapíši do deníku, byla by škoda, kdybych ji zapomněla.

V tělocviku nám už dávali cvičební úbor na středoškolské předsletové hry. Je to kombinace světle modrých kalhotek, bílého trička a bílých ponožek. K tomu ještě černé cvičky. Vypadám v tom strašně tlustá.

Před týdnem mne tatínek vyznamenal a jsem na to moc pyšná. Pověřil mne, abych na čtverečkované šabloně obtahovala na skleněné tabuli jeho kresbu. Až bude tatínkův výtvor zdobit nějakou spořitelnu, nikoho ani nenapadne, že v přípravě uměleckého díla jsem měla prsty i já, nepatrná třináctiletá holka. Už teď moc dobře vím, že při rytí do skla se umělec nesmí odchýlit ani o půl milimetru.

O letošním Dnu matek dal tatínek mamince skleněnou vázu s nasazenou rytinou maminky s děťátkem. Kdybych napsala, že se mi líbila, bylo by to málo. Byla to krása vrytá do skla.

Šimona k nám přišla do tercie. Byla z kantorské rodiny. V ní bylo učitelování zakořeněno v několika generacích. Otec, ředitel měšťanské školy v malém městě na Blanici, se rozhodl dokázat občanstvu, že měšťanka je pro dítě ta pravá studnice vzdělání. Dcera Šimona se proto stala žákyní školy, kterou její otec přísně a pyšně spravoval. V druhém ročníku se začala ošívat. Vrstevnice, dcery místní honorace, ale i ševců a hokynářů, jezdily denně vlakem do gymnázia v Prachaticích. Pro celý kraj bylo Athéneem. Stálo to hořké vyčítání a pláč, než otec překonal ředitelskou pýchu a Šimona se octla mezi námi, v tercii reformního reálného gymnázia. Přestup z měšťanky nebyl hladký. Terciáni už jsou zkušení mazáci, především holky, dcerky úředníků a kantorů v menšinovém městě ji braly na vědomí nerady a váhavě. Šimona byla neokoukaná, zdatná volejbalistka, která rázem vnesla do třídy smysl pro řád a přirozený svět. Brzy po ní pokukovali šviháci z vyšších gymnaziálních ročníků. Rychle se vžila do středoškolských rituálů a s vkusem a bez šprtounství zdolávala úskalí opáček, „kón“ a známkování do pověstných kantorských notesů. Brzy nás udivila svým nadáním pro matematiku. Rezervovanost spolužákyň tála a „ta nová“ se zamíchala do študáckého chumlu. Býval jsem jedničkář, takový uměřený, nikdy jsem nebyl šprt. Zvládal jsem techniku napovídání sousedům a při kónách z matiky jsem leckdy podstrčil vypočítaný příklad.

V kvintě si Šimona umanula, že začne mé premiantství ostřelovat. Dařilo se jí to a holky jí fandily. Nezdálo se nám, že je jí milé nadbíhání septimánů a oktavánů, kteří se o přestávkách nenápadně trousili do naší třídy. Naše spolužákyně začaly chodit do tanečních. I kolem Šimony nebyla nouze o drobné romantické příběhy. Ona si vedla svou. Hodně četla a byla celou třídou uznávaným znalcem soudobé české literatury. Stala se spoluzakladatelkou čtenářského kroužku, který se o nedělích scházel na zámku ve Vlachově Březí - u Fialů. Jako výraz obzvláštní přízně pozvaly naše literátky občas i múzicky laděného spolužáka. Sedělo se v rozsáhlé komnatě s krbem a dávnou atmosféru dotvářel literární opar starých časů, kdy v zámeckých prostorách milostně vzplanul Jan Neruda ke své vzdálené příbuzné, Aničce Tiché. Čtenářské besedy pro vyvolené se stávaly brankou do světa, který se lišil od gymnaziální všednosti.

Červen v osmatřicátém zvedl naše národní sebevědomí. Stali jsme se svědky rychlého obsazení naší západní hranice dobře vyzbrojenou armádou. Mně přinesl překvapivé setkání v nečekaných kulisách. Zatlačilo mne k výhybce a vyzvalo mne k jejímu přehození. Jeli jsme se Šimonou motorovým vláčkem z Prachatic. Hovořili jsme o dojmech z biologického kroužku, který jsme právě absolvovali. Prázdniny byly v dohledu, poslední předmaturitní. V hovoru došlo i na naši posedlost toulat se na kole cestami a pěšinami kolem řeky Blanice a vodňanských rybníků. Nejspíš to byla Šimona, kdo řekl průlomovou větu: Nechtěl by ses potoulat třeba hned dneska? Kývl jsem, kupodivu nepřekvapen. Šimona vystoupila v Bavorově, mne vyklopil motoráček ve Vodňanech. Když jsem sundával kolo ze stojanu, tvářil jsem se asi jinak než obvykle. Maminka přihlížela a kroutila hlavou. Na večeři přijedu, utrousil jsem ledabyle.

Oba jsme vyjeli ve smluvenou hodinu a jeli si vstříc. Potkali jsme se v „půlce cesty“, což se stalo i v pozdějších letech naším zaklínadlem. Líbeznou lesní pěšinou v Blyštici jsme kráčeli mlčky a dlouho jsme překonávali rozpaky. Tam nešlo o vyrýsování průniku jehlanu pláštěm válce, což jsme bravurně zvládali nad rýsovacím prknem. Cítili jsme však, že to červnové pozdní odpoledne nesmíme rozfouknout. Domů jsem odjížděl s podivným zmatkem v hlavě. Vyučování druhý den začínalo matematikou. Rozřešit zadanou rovnici jsme uměli oba. O přestávce jsem si dodal odvahy a vydal se mezi holčecí lavice. Šimono, budeme dál provozovat naši přetahovanou? Podívala se nezvykle měkce, To víš, že budeme. Vždyť by nám chyběla. Byl bych ji rád pohladil po vlasech. Ale to před očima třídy nešlo.

Odpoledne k nám přivezl pan Bonhard z Turnova nové piano - křídlo. Vyměnil nám ho za naše pianino, jen ještě musíme připlácet. Je to velice starý nástroj, je mu 75 let. Klávesy prý jsou ze slonoviny, je celé vyřezávané a vykládané perletí. Má slavnou historii. Jeho majitelem byl hrabě Špork z Kuksu. Pan Bonhard je velice příjemný člověk, dříve se jmenoval Panchartek.

Poslouchala jsem nejnovější šlágry, které se hrály u kolotoče za Jizerou. Naučila jsem se zazpívat Nad Granadou slunce nezhasíná.

Dnes máme neděli, odjakživa ji nenávidím. Maminka mi udělala vlny a šla jsem tatínkovi pro podvazky. Měla jsem na sobě staré námořnické šaty. V neděli! Ale aťsi! Stejně na blbou parádu netrpím. S maminkou jsme šly do sklářské školy pro skleněné figurky. Prohlédly jsme si zadarmo výstavu a zvěčnily se do pamětní knihy. Po večeři jsem šla s maminkou pro pivo. Potkaly jsme bráchu Mirka, který se vracel ze skautského výletu celý poštípaný od komárů. Byl nešťastný, že mu kluci roztřískali o strom dvě vajíčka.

Jela jsem s tatínkem do Turnova a Mirek s maminkou do Prahy na desátý všesokolský slet. Mirek šel ještě k holiči, vrátil se ofidlaný jako pudlík. V Turnově nás čekal děda s babičkou. Odpoledne jsme šli na procházku na Podháj. Procházky s babičkou jsou na draka. To je pořád: Pozdrav! Nos taštičku! Neškareď! Dej ruce z kapes! Řekni rukulíbám! No, vrátím se vždycky hrozně naštvaná. Na Podháji jsem četla Hvězdu a Pestrý týden. Pak jsme se vrátili domů. Mám tu v Turnově vždycky skvělé čtení. Teď čtu napínavou májovku Old Surehand. Hlavním hrdinou a vypravěčem je Old Shatterhand, kterému děsně fandím. Fandím i Dicku Hammerdulovi, Pittu Holmesovi a hlavně Vinetouovi, slavnému náčelníku Apačů. Večer jsem se najedla kyselých okurek.

Musím vzpomenout na všesokolský slet. Vryl se mi do paměti hluboko a navždycky.

Ve Vodňanech těsně před válkou sdružoval dorostenecký oddíl Sokola studenty dojíždějící do prachatického gymnázia, českobudějovické průmyslovky, sazeče z tiskárny pana Dvořáka a výrostky, kteří se znali z dob, kdy spolu hrávali kopanou na některém z plácků. O prázdninách se často mezi nás zamíchali chlapci a děvčata ze „Sokola pražského“, jednoty se slavnou tradicí. V odhodlaném jaru osmatřicátého roku byl naší vytouženou metou slet. Prostná pro nás nebyla „votrava“. Stala se brankou, která umožnila vklouznout do Prahy. Jelo se koncem června. Pro naši župu přistavili celý nákladní vlak. Jízda v prostorném vagonu - my říkali v dobytčáku - přispěla k vytvoření sletové party natěšených sokolíků. I „bratr cvičitel“ se naráz stal chlapcem, jedním z nás. Naši mi dali ušít nově navržený vycházkový kroj. Sako připomínalo důstojnickou uniformu. Jak jinak v jaru plném úzkosti i odhodlání. Po 21. květnu jsme už spali „na přílbicích“, jak napsal básník.

V Mezibranské nás seřadili do osmistupů a kráčeli jsme župa za župou. I čelo našeho osmistupu se mělo před Myslbekovým pomníkem rozdělit a vytvořit dva pochodové proudy. Žádný div, že jsme na rozjásaném Václavském náměstí ve vyčekané chvíli rozřadění popletli a dorost Husovy župy objal svatého Václava dvěma nestejnými proudy. Valili jsme se Prahou a bylo nás, uradovaných kluků, třicet tisíc. Na sletovou plochu se nás vešla jen polovina. Já byl v té, která čekala na své vystoupení druhý den. Obsadili jsme členskou tribunu a zvědavě přihlíželi. Ve chvíli, kdy chlapci vzorně provedli rozestup na značky, se vyhoupl na náčelnický můstek muž v bílém - i klobouk měl bílý - prezident Beneš. Už nevím, co řekl. My jsme to těm chlapcům na ploše stadionu přáli. Že je pan prezident s nimi, že ho tam mají. Naše polovina nastoupila druhý den. I my jsme vzorně provedli nástup. V té chvíli se cvičištěm převalila taková vlna radosti, že ji bylo i slyšet. Pan prezident přišel znovu a patřil i nám.

Pro mne byly opojné i sletové večery. Pražané se na nás usmívali a fandili nám. Navštívil jsem divadla, která jsem mohl milovat jen na dálku a „literárně“. Osvobozené divadlo se v těch dnech proměnilo v přetopený kotel rozesmátých kluků a holek. Voskovec a Werich hráli Těžkou Barboru. V předscénách rozvíjeli s velkou chutí zbrusu nové nápady mířící do duší sokolíků. V „déčku“ E. F. Buriana jsem viděl Lidovou suitu. Tehdy jsem netušil, že nejen pro mne, ale i pro houfek píseckých divadelních nadšenců se za války stane představením směrotvorným.

Ráno jsem zase četla a četla. Potom jsme šli s dědou na procházku. Potkali jsme pana profesora Srpa, našeho tlustého matikáře. Četl v chůzi noviny a lidi se mu měli vyhýbat. Po obědě jsme zase šli na rodinnou okukovací procházku. Musela jsem držet babičku pod paží, slušně kráčet, říkat rukulíbám a dělat ze sebe pimprle. Mračila jsem se jako obloha před bouřkou. V městě jsem se babičky musela držet, ale v loukách sama ruku z mojí vytáhla. Až v městě se zase zavěsila. Šla jsem nemluvná a zamračená. Babička mi říkala řádová sestro. Přišli jsme k nějakému pomníku, kde byly latinské nápisy. Marně jsem se pokoušela rozluštit jejich smysl, abych si tu milou a duchaplnou latinu trochu zopákla. S babičkou jsme šly k Černým na zmrzlinu. Byla dobrá, vanilková. Divila jsem se, jak ji babička rychle snědla. Večer jsem četla další májovku. Od knihy se zase nemohu odtrhnout.

V předsletové době v tatínkovi ožil dávný sokolský vzdělavatel. Tak se ta funkce skutečně jmenovala. Ve vsi Číčenicích, kde ve dvacátých letech minulého století působil jako učitel na dvojtřídce, přibližoval s velkým zanícením vesnickým „bratrům“ Tyršovy a Fügnerovy ideály. Jako dítě školou ještě nepovinné jsem vynikal velkou zvídavostí. Tatínkovy promluvy o sokolských cvičeních a slavnostech pronášených v sadech za usedlostmi na mne velmi zapůsobily. Podle maminčina vyprávění jsem doma vylézal na židli a nadšeně hlásal, Ten Tyrš, ten Fügner, dva pestří ptáci... Maminka sdružila vesnické dívky a panímámy do „sokolského hnízda“, které patronovala sokolská jednota ve Vodňanech.

Slet byl za dveřmi, bylo rozhodnuto. Kluk cvičil jako dorostenec, rodiče si vyjedou do Prahy o hlavních sletových dnech. A jelo se. Mně byla svěřena péče o zahrádku, slepice a kocoura Barnabáše.

Prvně jsem osaměl na několik dnů v našem rodinném domku na okraji města. Umínil jsem si prožít své osamění co nejpříjemněji. Studoval jsem na gymnáziu v Prachaticích. Denně nás tam jezdila početná skupina vlakem, měli jsme vyhrazený celý školní vagón. Za jízdy se dopisovaly domácí úkoly, často se zpívalo. Nejzvídavější z nás tam získávali prvé zkušenosti s kouřením, většinou laciných zorek, kus za deset haléřů. Nikdy jsem se nepřipojil. Nenapadlo mě to, i když pokusničení jsem měl od mládí kluka z vesnice v krvi. Snad jsem se v sletovém osamění litoval, snad jsem zčistajasna pocítil bezbřehou volnost a svobodu. Napadlo mne ochutnat kouzlo a slast kouření. Trafikantu panu Raisovi, činovníku místního Sokola a sportovního klubu, muselo být podezřelé, že červenající se student, který u něho nikdy nekoupil ani desítku zorek, požádal o krabičku dámesek, cigaret pro dámy patřící k honoraci. Posadil jsem se doma co nejpohodlněji do křesla a za asistence Barnabáše jsem z krabičky vyňal růžovou dámesku a zapálil si. Prokouřil jsem se do poloviny. Nepříjemná a vtíravá nevolnost způsobila, že vznešená cigareta se stala mojí „nedokončenou“. A to na furt, jak jsme říkávali.

Podle smluveného plánu jsem po několika dnech jel do Prahy za rodiči. Praha stále jásala, mužněji a drsněji než při našich dnech sokolského dorostu. Vystoupení mužů jsem sledoval z členské tribuny. Triumfální nástup na Sukův pochod V nový život se do mne zařízl navždycky. Všichni jsme byli šťastni, že naší vlastí je Československo. Slibovali jsme, že se nedáme.

V hotelu Union jsem se sešel s rodiči, unavenými a utrmácenými. Přesto podlehli mému naléhání a dali se vylákat do divadla mého srdce. Absolvovali se mnou v „déčku“ E. F. Buriana vylehčenou inscenaci Klicperovy hry Každý něco pro vlast. Přehrávání scény, kdy spokojeně stolující měšťanská společnost unisono a opakovaně vyzpěvuje, Milostpaní sama vařila? a paní domu důrazně prohlašuje, Ne, to Minka!, u nás bylo při zvlášť zdařilých maminčiných obědech výrazem rodinné pohody a soudržnosti.

Jako výrostek jsem si neuvědomoval, jak vstřícně rodiče vždy podlehli mým přáním a často i jedináčkovským vrtochům. Při jedné z návštěv Prahy se mnou oddaně na sparťanské tribuně sledovali utkání Sparty s Ambrozianou. Táta docela pyšně chápal mé nadšení při robinzonádách obdivovaného brankáře Klenovce.

Po návratu do Brodu nám maminka a Mirek vyprávěli dojmy z Prahy. Sokolský průvod viděli z první ruky. Mirek tam utržil výron v kotníku.

My jsme ve sletových dnech mohli průvod sledovat jen v radiu. Panebože, to musela být krása! Jak nadšeně ten hlasatel mluvil! Co se tam střídalo národů. Hovořila tam také anglicky jedna dívka z ostrova Jávy. Co tam bylo křiku, zpěvu, jásotu a hudby! Kdosi tam také vykřikl, Zdravíme Železný Brod, naše město. Dlouhý, nekonečně dlouhý byl ten průvod.

Já si moc dobře pamatuju náš průvod ze středoškolských her. Panečku, to jsme tak křičeli, že jsme všichni ochraptěli a měli hlas jak nakřáplý hrnec. Nikdy nezapomenu na ten nadšený mumraj. Viděli jsme i pana prezidenta Beneše s paní Hanou. Celý večer jsem četla Vinetoua, až jsem ho dočetla. Chudák rudý náčelník Apačů, zemřel, byl střelen do prsou. Bylo mi ho moc líto.

Paní Mrklasová nám říkala, že zemřela Pepička Vítová. Prodávala u Ulrichů. Taková bledá dívka. Bylo jí devatenáct let. Teď umírají samí mladí lidé. Venku bylo strašné, děsné vedro. U Jizery bylo mnoho koupáčů. Také jsem tam viděla moji paní učitelku hudby, ana prohání své tělo ve vodě. Byla bych se také koupala, ale plavky mně byly malé. Večer jsme s tatínkem hráli nokturno od Chopina. Něco šlo, ale neuměla jsem číst některé basové noty.

Pustila jsem se do barvení sokolíka a sokolky, které jsem nakreslila Věře Barešové do památníku. Mohu říct, že se mi to povedlo. Pod obrázek jsem napsala rčení od Tyrše a bylo to. Do sklářské školy přijela delegace Rumunů. Skauti jí postavili špalír. Nescházel tam ani kulhající invalida Mirek. Celé odpoledne jsme slyšeli štěkot kulometů. V lesích probíhalo vojenské cvičení. Nebude válka? A kluci oblečou zelené mundůry?

Pepička Vítová měla pohřeb. Bylo hodně družiček. Pepička byla nedávno za družičku při pohřbu letce Peroutky. Nemohla tušit, že i jí půjdou zakrátko družičky na pohřeb. Mirek venku jezdil na kole. Na lavičce seděly dvě holky, Mirkovy ctitelky. Ta jedna mu povídala, že skauti jsou hloupí. Mirek se s ní začal prát. Povalil ji na záda a ještě jí šlapal na vlasy. Po večeři k nám přišli Linkovi. Pan Linka hrál na piano. Hraje božsky. Kouřil a při svém hudebním zanícení házel nedopalky do trouby.

Přijeli k nám děda s babičkou. Přivezli obvyklé cukroví. Nechutná mně ani Mirkovi. Uklízeli jsme. Zmocnila jsem se matrací a na terase jsem si z nich udělala prima lože. Celý večer jsem hrála babičce a dědovi na nové křídlo. Nejraději mají Poetické obrázky. Babičce se líbí kousky z Tanzalbum. Piano má skvělý hlas. Basy jsou jak varhany.

Zkoušela jsem zahrát zpaměti Rosemary a Violetu. Ještě v posteli jsem si zpívala. Teď zkusím psát vzletně a poeticky: Tiše se skláněla noc z nebeských výšin na ztichlé městečko. Měsíc prorážel husté mraky kupící se jako vysoké hradby na nebi. Z dolin se valila mlha. Klesala mezi věže a věžičky, pohlcovala je, až zdola z kotliny probleskovala jen matná světla. To je doják, co? A za hranicemi řve Áda Hidy!

Přišla k nám nějaká veliká osobnost. Musela jsem se jí jít ukázat. S Mirkem jsme hodně zlobili maminku. Docela jsme vyrazili dveře od špajzu. Tatínek šel zase na cvičení protiletecké obrany.

Významným „křísem“ (to je můj výraz a znamená plný zásah do duše) septimánských prázdnin se stala letní studentská konference akademické YMCA v Obříství u Mělníka. Konala se brzy po sokolském sletu. Profesor Plecháč, věrný účastník všech ymkařských setkání, zdůvodňoval svou hlasovou indispozici nadměrně nadšeným jásotem při průvodu sokolů Prahou. Byl technicko-organizační duší konference. Hned po příjezdu dal několika z nás lopaty se žádostí, abychom srovnali příjezdovou cestu do zámku, kde se jednání konalo. Měli jsme tak znamenitý přehled, kdo branou zámku prochází. Ty seš Toni, oslovil jsem jednoho z příchozích. Velmi překvapeně přikývl. Zjara v osmatřicátém inscenovala dramatická skupina píseckého Sokola Čapkovu Matku. Otce přijel zahrát Zdeněk Štěpánek, matku Leopolda Dostalová. V Toniho se proměnil Pepíček Kolář, písecký gymnazista, hvězda Krškových recitačních večerů. Paní Dostalová ho moc pochválila. Prý znamenitě zastoupil Jiřího Gruse, který byl Tonim v Národním. S Pepíčkem jsem se spřátelil na celý život. Už v Obříství jsme si při procházkách říkali verše, které jsme měli rádi.

Nehlučným inspirátorem všeho konferenčního dění byl Jaroslav Šimsa, generální sekretář akademické YMCA. Poznal jsem ho prvně na ymkařské konferenci před dvěma roky v Ivančicích. Měl přesvědčivé, tajemně temné oči, které se při bouřlivých diskusích dívaly ze starostlivé hloubky. Můj rozbor díla Karla Čapka získal v tom roce v ymkařské soutěži jednu z hlavních cen. Šimsa mi ji v Obříství předal svérázně. Zavedl mne k regálům, které ymkaři postavili v jedné ze zámeckých komnat. Byly přecpány knihami, které YMCA vydávala. Zcela neomezeně jsem si směl cokoliv vybrat. Přivezl jsem si domů několik „Rádlů“ a Hromádkova T. G. Masaryka, knížku, která se pro mne stala „kamenem úhelným“.

Na konferenci přijel Nevin Sayre, potomek Thomase Woodrova Wilsona. Jeho přednáška „O nenásilnosti v násilném světě“ vyvolala vznícenou, chvílemi rozvášněnou bitvu. Kdeže byly loňské sněhy, někdejší ymkařský bezbřehý pacifismus. Sayre se dovolával Chelčického a vyzýval k „tolstojovštině“. Moc jsme se rozhořčovali nad doporučením, „aby se demokratické Československo stalo měkkou pneumatikou, která Evropě umožní jízdu bez drncání“. Zcela tvrdě a bez obalu odmítl výzvu k integrálnímu pacifismu švýcarský host, teolog profesor Fritz Lieb. Přivezl konferenci poselství svého krajana a kolegy Karla Bartha Klaďte odpor, braňte se! Nejvíc mne oslovila vystoupení Šimsova a Hromádkova, často i bezprostřední komentáře, kterým se na letních ymkařských táborech říkávalo „charakterky“. Velmi udiveně a rád jsem tehdy ocenil politický dialog dvou hluboce myslících poslanců, křesťanského socialisty profesora Josefa Macka a ilosofa J. B. Kozáka. To byla nejen lekce argumentování, ale i pozorného naslouchání oponentovi. Žádné přetahování či přetlačování.

Dnes je neděle. Zítra jedeme do Voltuše. Kufrů máme jako na severní točnu. Večer jsem brečela, že tam nepojedu. Musím si tam vzít latinskou gramáru. Snad ji někdy ze dna kufru vylovím.

Ujížděli jsme známým rožmitálským krajem. Na nádraží čekalo auto a Jarda, maminčin synovec. Voltušští, babičky, dědečkové a panímámy nás přišli uvítat. Uvedli nás do našeho pokojíku. Byl útulný, moc hezký. Hezky se to spalo ve venkovských, modře pruhovaných duchnách. Vzduch voněl zemí a hnojem. Uslyšeli jsme půlnoční troubení. Tu a tam se ozval pes. V chlévě zabučela kráva. Tatínek vyzkoušel všechny čtyři postele a žádná mu neslouží.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bylo to tak?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.