TRITON

Praha / Kroměříž

Hannah Whitall Smithová

CESTA K PLNOSTI KŘESŤANSKÉHO ŽIVOTA

CESTA K PLNOSTI

KŘESŤANSKÉHO

ŽIVOTA

Hannah Whitall Smithová

Stanislav Juhaňák - TRITON

Hannah Whitall Smithová

Cesta k plnosti křesťanského života

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována a ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Translation © Jana Dominika Pláteníková, 2015

Cover © Renata Brtnická, 2015

Vydal Stanislav Juhaňák - TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-890-0

Obsah

ČÁST PRVNÍ: PLNOST KŘESŤANSKÉHO ŽIVOTA

Kapitola 1: O JAKÝ ŽIVOT JDE

Kapitola 2: JAK HO ŽÍT

ČÁST DRUHÁ: OBTÍŽE NA CESTĚ

Kapitola 1: V OTÁZCE SEBEODEVZDÁNÍ

Kapitola 2: V OTÁZCE VÍRY

Kapitola 3: V OTÁZCE SVOBODNÉ VŮLE

Kapitola 4: V OTÁZCE VEDENÍ

Kapitola 5: V OTÁZCE POCHYB

Kapitola 6: V OTÁZCE POKUŠENÍ

Kapitola 7: V OTÁZCE SELHÁNÍ

Kapitola 8: VIDĚT BOHA VE VŠEM?

ČÁST TŘETÍ: VÝSLEDKY

Kapitola 1: POUTA NEBO SVOBODA

Kapitola 2: RŮST

Kapitola 3: SLUŽBA

Kapitola 4: PRAKTICKÉ VÝSLEDKY V KAŽDODENNÍM ŽIVOTĚ

Kapitola 5: RADOST ZE SJEDNOCENÍ

POZNÁMKA PŘEKLADATELE

O AUTORCE

ČÁST PRVNÍ: PLNOST KŘESŤANSKÉHO ŽIVOTA

1. O jaký život jde

2. Jak ho žít

Kapitola 1: O JAKÝ ŽIVOT JDE

Jeden dobrý pozorovatel mi kdysi řekl: Vy křesťané vypadáte jako vyznavači náboženství, které člověka činí nešťastným. Jste jako někdo, koho bolí hlava: o hlavu přijít nechce, ale když si ji nechá, bolí ho. Jak pak můžete od někoho očekávat touhu následovat cosi tak nepříjemného?

Tehdy jako by se mi rozbřesklo a poprvé jsem si uvědomila, že křesťanství je k tomu, aby nás činilo šťastnými, nikoli nešťastnými, a začala jsem se tu a tam obracet na Pána s prosbou, aby mi ukázal tajemství plnosti křesťanského života.

V této knize se pokusím předat, co jsem z tohoto tajemství pochopila.

Není pochyb o tom, že Písmo slibuje těm, kdo uvěří v Ježíše Krista, život v trvalém pokoji a vítězství a že v Bibli je nám představen Spasitel schopný nás zachránit z moci hříchů i z viny, která je jejich následkem. To je však hodně daleko od běžné křesťanské zkušenosti: vítězství je jen pár a mizivých, zato porážky mnohé a katastrofické. Nežijete tak, jak víte, že mají žít Boží děti. Možná dobře chápete křesťanské učení a pravdy víry, ale nepřivlastnili jste si je a nežijete z jejich moci.

Jak to vyjádřil jeden autor, vaše náboženství je jen „vedení řečí o tom, co první křesťané prožívali a co je plnilo radostí“. A jak tak den za dnem a rok za rokem vaše počáteční vítězství a vize blednou, vaše srdce sesychají a vy se chtě nechtě spokojujete s přesvědčením, že od křesťanského života nelze čekat nic víc než střídání pádů a vítězství: jednu hodinu hřešit, další se kát a pak začínat znova, jenom abyste opět padli a pak se zase káli.

Ale je tohle skutečně všechno? Opravdu měl Pán Ježíš v úmyslu vás ponechat tomuto ubíjejícímu vědomí stálého zmaru a poraženecké mentalitě? Tohle že znamenají všecky Jeho přísliby, jak se vrátí a dokončí Své dílo? Je snad v každém z těch příslibů ještě nějaký nevyřčený odklad, který brání jeho naplnění? Copak si lze představit, že by se Spasitel, který byl zraněný pro naše přestupky a trýzněný pro naše nepravosti a věděl, jakou bolest ho to stálo, spokojil s průměrností křesťanského života, jaká je dnes v církvi běžná? Bible říká, že Boží Syn přišel na svět, aby zmařil moc ďábla - těžko lze tedy uvěřit, že by k tomu neměl dost moci nebo že by nebyl schopen dokončit dílo, které začal.

V této perspektivě si nyní uvědomte, že Ježíš vás přišel zachránit teď, v tomto životě, z moci a nadvlády hříchu, udělat z vás skrze Svou moc mnohem více než vítěze a uvést vás do Své radosti. Pokud o tom pochybujete, najděte si v Bibli všecky přísliby spojené s Jeho smrtí na kříži. Budete se divit, jak jsou štědré. Pokaždé říká, že nás přišel vysvobodit z našich hříchů, z pout, strachů, frustrací a vnitřního hladu. Nikde nenaznačuje, že by to vysvobození mělo být tak omezené a částečné, s jakým si dnes křesťané vytrvale pokoušejí vystačit.

Zamysleme se dále, čím se vlastně vyznačuje plnost křesťanského života. Základní charakteristikou je úplná vydanost Pánu a absolutní důvěra v Něj, která vede ke zlomení moci hříchu a k vnitřnímu pokoji. Mnozí křesťané jsou však jako muž, který se plíží při cestě sehnutý pod těžkým břemenem, když ho předjede vůz a řidič mu nabízí pomoc. Muž pomoc radostně přijme, ale když se ve voze usadí, hrbí se dál, protože si to břemeno nechal na zádech. Řidič se ho přívětivě zeptá: „Proč si to břemeno neodložíš?“ „Ach, připadá mi až příliš chtít od tebe, abys mě vezl, natož abych tě ještě nechával nést můj náklad.“ A stejně se chovají křesťané, kteří se odevzdávají do Boží péče a ochrany a přitom se nadále hrbí pod tíhou svých břemen a často se jen vyčerpaně plouží svou cestou.

Když mluvím o břemenech, mám na mysli všecko, co nás trápí a sužuje, ať už je to duchovní, nebo časné, pozemské. Především mám na mysli nás samotné. Nejtěžším břemenem, které musíme v životě nést, jsme my sami; to je to nejnáročnější, co je nám svěřeno. Jak náš každodenní život, naše tělesná schránka, emoce, naše specifické slabosti a pokušení, tak i zvláštnosti našeho temperamentu a všemožná vnitřní trápení nám dělají starosti, vyvádějí nás z rovnováhy a často nás uvádějí do temnoty a spoutanosti.

Jedna moje známá, křesťanka, prožívala velké obtíže, kvůli nimž nemohla spát ani jíst, až hrozilo, že se její stav projeví na fyzickém zdraví. Když ji toto časné břemeno jednoho dne obzvlášť tížilo, zahlédla na nedalekém stolku ležet krátký článek s názvem „Hana a její víra“. Titul ji zaujal, a tak se do textu začetla - to ještě netušila, že způsobí doslova revoluci v jejím prožívání víry. Článek vyprávěl o chudé ženě, která prošla v životě nezvykle velkým trápením a povídá svůj životní příběh nějakému hostu. Ten, když skončila, zareagoval slovy: „Hano, jak jsi jen dokázala unést tolik bolesti a trápení!“

„Já jsem ho nenesla,“ opáčila rychle. „Pán ho nesl za mne.“

„Ano, tak je to správné,“ on na to. „Máme své bolesti přinášet před Pána.“

„To ano,“ řekla Hana, „ale je třeba udělat víc než to: musíme je tam také nechat. Mnozí lidé,“ pokračovala, „přinesou svá břemena před Pána, ale pak si je zase odnesou a jsou stejně nešťastní a ustaraní jako předtím. Já svoje vezmu, přinesu Mu je a pak odejdu a pustím je z hlavy. Když se vrátí neklid a starost, odnesu je zase Jemu a dělám to tak pořád dokola, dokud na všecky starosti nezapomenu a nemám v srdci dokonalý klid.“

Moji známou tento přístup velmi oslovil a rozhodla se to dělat také tak. Nemohla změnit okolnosti svého života, ale přinášela je Pánu, odevzdávala je Jeho moci a věřila, že On se o ně skutečně postará, předala Mu taky všecku odpovědnost i starost a úzkost, které pociťovala. Když se úzkost a starost vracely, přinášela je znovu Jemu a výsledkem bylo, že ačkoli se vnější okolnosti nezměnily, ona v nich prožívala hluboký pokoj. Připadalo jí, že objevila velice praktické tajemství, a od té doby se už nikdy nepokoušela nést svoje obtíže ani obstarávat své záležitosti sama, ale odevzdávala je okamžitě, jakmile se objevily, Božskému „šerpovi“.

Chtěla bych v této knize říci mnohé o tom, čím Pán Ježíš zahrnuje ty, kdo pro Něj opustí sami sebe. Duše, která objeví toto tajemství prosté víry, našla klíč, jenž jí otevře přístup k pokladnici Boží. Modlím se za to, aby se tato knížka dostala do rukou Božím dětem, které po životě, o němž mluvím, touží.

Toužíte zbavit se svých břemen a rádi byste předali obtížně zvladatelný „management“ sebe sama tomu jedinému, který je ho schopen. Jste unavení a vyčerpaní a to, co zde líčím, pro vás zní velmi přitažlivě. Vybavujete si, jak příjemný je odpočinek, když po namáhavém dni padnete do postele? Jaká je to úleva, když se uvolní napětí ve svalech a vaše tělo se podvolí sladkému odpočinku? Námaha dne je tatam, alespoň na těch několik hodin, a všecky povinnosti jdou stranou. Už nemusíte držet zpříma bolavou hlavu a rovnat přetížená záda. S absolutní důvěrou odevzdáte své tělo posteli a ona vás ve spánku drží, aniž byste museli cokoliv dělat, jakkoli se namáhat. Odpočíváte! Představte si však, že byste pochybovali o pevnosti a stabilitě postele a každou chvíli se děsili, jestli se pod vámi nerozsype a neocitnete se na zemi. Mohli byste pak v klidu spočinout? Neměli byste všecky svaly napjaté ve snaze se sami držet a nebyla by pak vaše únava větší než před ulehnutím? Snad vám tohle přirovnání pomůže pochopit, co znamená odpočívat v Pánu. Na vás je jednoduše odpočívat, na Něm je vás držet - a On nemůže selhat.

Nebo vezměme jiné přirovnání, které náš Pán sám tolikrát použil - a sice to, že máme být jako děti. Protože „Ježíš zavolal dítě, postavil je doprostřed a řekl: Amen, pravím vám, jestliže se neobrátíte a nebudete jako děti, nevejdete do království nebeského.‘“ /Mt 18, 2-3/

Čím se tedy vyznačují malé děti a jak žijí? Žijí v důvěře a jejich hlavním rysem je bezstarostnost. Život dítěte je jeden velký maratón důvěry - den za dnem, rok za rokem. Důvěřuje rodičům, důvěřuje těm, kdo o ně pečují, důvěřuje učitelům, někdy důvěřuje i lidem, kteří si to ani v nejmenším nezaslouží, protože neomezeně důvěřovat je prostě jeho přirozenost.

Dítě si nic neopatřuje samo, všecko je mu poskytováno. Nemyslí na zítřek a nic neplánuje. Celý jeho život mu plánuje někdo jiný a ono jde po připravených cestách tak, jak se mu otevírají den za dnem, hodinu za hodinou. Vchází do otcovského domu a zase z něj vychází prostě, aniž by na čemkoli lpělo. Těší se ze všech dobrých věcí v něm, aniž by za ně muselo zaplatit jediný haléř nebo se o ně starat. Městem může obcházet mor, ale dítě o ničem neví, venku může zuřit hladomor nebo válka, ale dítě v něžné péči svého otce jimi zůstává nedotčené. Žije v přítomnosti a přijímá život bezpodmínečně, tak jak přichází, z otcovy ruky.

Jednou jsem byla na návštěvě v zámožné rodině s adoptovaným dítětem, k němuž se upírala veškerá láska, něha a péče, jaké je člověk schopen. A jak jsem tak sledovala, jak to dítě bezstarostně a radostně pobíhá a ze všeho se těší, pomyslela jsem si, jak nádherný je to obraz našeho postavení jako dětí Božích v domě Otce. Říkala jsem si, jak by asi ta milující srdce kolem zranilo a zarmoutilo, kdyby to dítě přestalo žít v bezstarostné důvěře a dělalo si starosti o to, co bude jíst a do čeho se oblékne, kde získá potřebné vzdělání a jaká ho čeká budoucnost. O kolik víc se musí rmoutit milující otcovské srdce Boží, když nás vidí plné obav a starostí! A pochopila jsem, proč nám Pán s takovým porozuměním říká: „Nedělejte si o sebe starosti!“

O koho se v každé domácnosti pečuje nejlépe? Nejsou to malé děti? Copak nedostává ten nejmenší -bezbranné dítě - největší díl péče? Všichni dobře víme, že malé dítě, ač se nepachtí, dostává stravu, ošacení, lásku a užívá si to všechno mnohem víc než ten nejpřičinlivější pracant.

Plnost křesťanského života, již mám na mysli, spočívá především v tomto - žít jako dítě v Otcově domě. Tím je řečeno vše, co je třeba k proměně upachtěného a unaveného života v život plný bezpečného spočinutí a požehnání.

Nechme se tímto dětským způsobem života v důvěře, svobodě a bezstarostnosti, který tak rádi vidíme u vlastních dětí, inspirovat k tomu, jak žít život ve vztahu s Bohem, jak ponechat své bytí v Jeho rukou, doslova „o nic se nestarat“. Uvidíte, že pokoj Boží, převyšující každé pomyšlení, bude střežit vaše srdce i mysl v Kristu Ježíši. /Fil 4,7/

„Stvoření opírající se o Tebe chráníš pokojem, pokojem, neboť v Tebe doufá.“ /Iz 26,3/ To je biblický popis života, o němž mluvím. Nejde o žádnou teoretickou spekulaci ani romantický sen. Je to skutečnost: žít v pokoji duše už v tomto životě je možné a dětská důvěra v Boha je k tomu klíčovým předpokladem.

Kapitola 2: JAK HO ŽÍT

Nevěřím, že křesťanský život má být nahlížen jako úsilí; měl by být chápán spíše jako dar. Nemůžeme si ho zasloužit, nemůžeme se k němu nijak došplhat nebo ho vyhrát; nemůžeme udělat nic než o něj poprosit a přijmout ho. O něčem, co jsme dostali jako dar, neříkáme: „Podívejte se, čeho jsem dosáhl.“ Ale říkáme: „Podívejte se, co jsem dostal,“ a vychvalujeme štědrost a dobrotu dárce.

Stejně tak všechno na cestě spásy je darem. Od začátku až do konce této cesty je Bůh dárcem a my obdarovanými. Není pro ty, kdo si ji zaslouží velkými činy, ale pro ty, kdo přijímají „hojnost milosti a darované spravedlnosti“ /Řím 5,17/, jak říkají bohaté přísliby.

Aby duše mohla vstoupit do této zkušenosti vnitřního života, musí být v přijímajícím postoji a plně si uvědomovat, že jde o Boží dar, který si není možné zajistit jakýmkoli vlastním úsilím. To celou věc značně zjednoduší. Pak už zbývá jen zamyslet se nad tím, komu Bůh uděluje tento dar a jak se mu lze otevřít. K tomu mohu říct, že Bůh ho uděluje úplně odevzdané duši a že ho lze obdržet ve víře.

Odevzdání je prvním krokem. Nemyslí se tím žádný právní krok nebo zasvěcení ve smyslu oběti za účelem získání požehnání, ale jde o sebeodevzdání, které má odstranit z cesty překážky a umožnit Bohu udělit duši tento dar. Aby mohla být z hlíny uhnětena nádherná nádoba, musí se úplně vydat do rukou hrnčíře a být v jeho rukou pasívní.

Jednou jsem se pokoušela vysvětlit lékaři z obrovské nemocnice, co se myslí nezbytností sebeodevzdání, a zdálo se mi, že on tomu ne a ne rozumět. Nakonec jsem mu řekla: „Představte si, že obcházíte své pacienty a přijdete k muži, který si přál, abyste výslovně vy převzal jeho léčbu, avšak odmítl vám popsat všecky příznaky nebo nebere vámi předepsané léky a říká vám: ,Jsem ochotný se řídit vašimi instrukcemi v záležitostech, v nichž se mi zdají správné, ale v ostatních věcech se budu držet vlastního úsudku.‘ Co byste mu v takovém případě odpověděl?“

„Dělejte, jak myslíte!“ odpověděl rozhořčeně. „Ponechal bych ho jeho vlastní péči, protože bych pro něj nemohl nic udělat, když by mi nepřenechal bez výhrad celkové řízení léčby a nebyl ochoten postupovat podle mých instrukcí,“ dodal.

„Lékaře je tedy nutné poslouchat, má-li být léčba úspěšná?“

„Bezvýhradně poslouchat!“ odpověděl důrazně.

„A přesně to je sebeodevzdání,“ navázala jsem. „Bůh musí mít v rukou celý náš život, bez jakýchkoli výhrad, a Jeho vedení je třeba následovat bezpodmínečně.“

„Už rozumím,“ zvolal, „teď to chápu a také se podle toho zařídím. Bůh mne od nynějška povede Svou cestou a Svým způsobem.“

Možná pro někoho bude srozumitelnější výraz odpoutanost. Ale ať už užijeme ten či onen výraz, máme zkrátka na mysli úplné vydání celého svého bytí Bohu -duši, ducha a tělo odevzdáváme pod Jeho vládu a prosíme, aby s nimi naložil podle Své vůle. Refrénem naší duše je za všech okolností a ve všech činech „Buď vůle Tvá“. Prostě život v poslušnosti.

Těm, kdo Boha nepoznali důvěrněji, se to může zdát těžké. Ale pro ty, kdo Jej znají, je to život v hlubokém pokoji a radosti. On je naším milujícím Otcem, ví nejlépe, co je pro nás dobré, a tak je Jeho vůle pro nás tím největším požehnáním v jakékoli situaci. Není mi moc jasné, jak se stalo, že mnozí křesťané jako by toto přestali vidět. Spíše to vypadá, jako by se Boží děti bály vůle svého Otce více než čehokoli jiného, ačkoli právě Jeho vůle pro ně znamená dobrotu, radost, milosrdenství a požehnání.

Kdybychom mohli jen na chvilinku nahlédnout do hlubin Boží lásky, srdce by se nám horlivě pustila do plnění Jeho vůle, doslova by ji objala jako své největší bohatství. S obrovským nadšením a vděčností bychom na sebe okamžitě zapomněli a radovali se z takového privilegia.

Značné množství křesťanů si ve skutečnosti myslí, že jediným přáním jejich nebeského Otce je znepříjemňovat jim život a odejmout jim veškerá dobra. Představují si, že když si budou své záležitosti držet pod kontrolou, tak Mu v tom zabrání. Je těžko pochopitelné, proč tolik lidí věří v Boha, který chce mít nešťastné děti, nicméně tuto skutečnost musíme vzít vážně v potaz, protože mnoha lidem dělá život nesnesitelným.

Jakýsi křesťan, který prožíval velké problémy, líčil jinému, co všechno už udělal, aby se svých problémů zbavil. Svou lamentaci ukončil poznámkou: „Ale všecko to bylo marné, teď už mi nezbývá nic jiného než důvěřovat Pánu.“ Přítel mu na to odpověděl: „Tak to je zlé, až tak daleko to došlo?“

Jedna křesťanka se svěřila své přítelkyni, jak se vůbec nebyla schopna modlit „Buď vůle Tvá“ a jak se bála to vyřknout. Byla matkou chlapce, jedináčka, který měl zdědit obrovský majetek a byl doslova její modlou. Když celou svou obtíž vylíčila, přítelkyně jí na to řekla: „Co kdyby za tebou zítra přiběhl tvůj malý Charlie a řekl ti, že se rozhodl, že odteď tě bude ve všem na slovo poslouchat, bude dělat, co uznáš, že je pro něj nejlepší, že ti úplně důvěřuje? Co bys vůči němu cítila? Řekla by sis: ,Výborně, tak teď můžu malého trochu potrápit, zatrhnu mu všecko, co ho těší a baví, budu po něm chtít samé nepříjemné a náročné věci a budu ho dirigovat nesmyslnými příkazy a zákazy?‘“

„To ne!“ zvolala rozrušeně matka. „Jistěže ne. To víš, že bych ho objala, celého zulíbala a snažila se ho zahrnovat jen tím nejlepším a nejpříjemnějším.“

„A jsi snad něžnější a láskyplnější než sám Bůh?“ ptá se dál kamarádka.

„To nejsem,“ odpověděla, „teď už rozumím, jak jsem se mýlila, a už se nebudu bát říct svému nebeskému Otci ,Buď vůle Tvá‘, stejně jako chci, aby mi to říkal Charlie.“

Vůle nebeského Otce je víc než zdraví, peníze, přátelé, sláva, pohodlí či úspěch. Ozařuje naše temnoty a svítí nám i na nejsmutnějších cestách. Kdo vstoupil do Jeho království, ten je vnitřně vždycky vítězem. Prvním krokem do tohoto království je sebeodevzdání.

Dalším krokem je víra. Ta je totiž absolutně nezbytná, když přijímáme jakýkoliv dar; když nám naši přátelé dají nějaký dar, není skutečně náš, dokud neuvěříme, že nám byl zdarma darován, a nepřijmeme ho za svůj. To platí právě tak o duchovních darech. Můžeme být od druhého zahrnováni bezvýhradnou láskou, ale dokud neuvěříme, že jsme jím milováni, nepřijmeme ji za svou.

Z teologického hlediska je jisté, že každý, kdo uvěřil, má ve chvíli, kdy se obrátil a uvěřil, přístup k plnosti křesťanského života. Ale z existenciálního hlediska si ho přivlastní až ve chvíli, kdy ho ve víře přijme. „Dal jsem vám každé místo, na které vaše noha šlápne.“ /Joz 1,3/ Žádné z těch míst se však nestane skutečně naším, dokud na ně nešlápne naše noha víry - přijetí ,ve víře‘ je zcela zásadní.

Víra, jakou mám na mysli, je víra přítomného okamžiku. Víra proklamovaná v budoucím čase nemá na nic nejmenší vliv. Člověk může věřit, že jeho hříchy budou odpuštěny někdy v budoucnu, a přitom nikdy nedojít pokoje srdce. Musí dospět k víře přítomného okamžiku a ve víře vyznat: „Moje hříchy jsou mi odpuštěny.“ Jen tak může zažít znovuzrození.

Taková víra, která se upírá k záchraně z moci hříchu někdy v budoucnu, neuvede duši do plnosti křesťanského života, o níž je řeč. Satana tahle víra odsunutá do budoucnosti velice těší, jelikož dobře zná její neúčinnost a ví, že nemá žádný praktický dopad. Zato se třese hrůzou, když duše prohlásí, že je zachráněna a osvobozena z jeho moci tady a teď.

Shrňme si to tedy. Abychom mohli vstoupit do vnitřního života v pokoji a vítězství nad mocí zla, je třeba dvou kroků. Prvním je úplná odpoutanost a druhým bezvýhradná víra. Bez ohledu na komplikace, které prožíváte, i na vaše životní obtíže a okolnosti uděláte-li tyto dva kroky a neochvějně v nich vytrváte, brzy se před vámi otevřou zelené pastviny a klidné vody tohoto vyššího stupně křesťanského života. A když pominete jakékoli další ohledy a soustředíte se na tyto dvě zásadní věci, budete postupovat rychle kupředu a vaše duše bude prožívat nebeský pokoj dříve, než by se vám to zdálo možné.

Tedy ještě jednou: Jste dítě Boží a chcete Bohu dělat radost. Milujete svého Mistra a chcete skoncovat s hříchem, který Ho zarmucuje. Toužíte být zachráněni z moci zla. Nic z toho, co jste doposud zkoušeli, vám však záchranu nepřineslo. A tak teď zoufale prosíte Ježíše o záchranu. V hloubi duše totiž víte, že právě proto přišel - aby vás vysvobodil ode všech nepřátel.

A proto Mu plně důvěřujte. Všecko Mu svěřte a odpoutejte se ode všeho, co není On. Věřte, že to přebírá, a pak, u vědomí toho, kým je a co slíbil, vyznejte víru, že vás úplně zachraňuje z moci zla, tady a teď. Tak jako jste nejprve uvěřili, že vás zachránil z viny způsobené hříchem, protože to řekl, nyní vyznejte víru, že vás zachraňuje i z moci hříchu, protože to řekl. Tak skrze víru položíte základy nové moci v Kristu.

Uvěřili jste v Něj jako ve Spasitele, umírajícího pro vás na kříži, nyní v Něj uvěřte jako ve zmrtvýchvstalého Spasitele. Jako vás totiž přišel osvobodit od budoucího trestu, přišel vás osvobodit i z nynějších pout. Stejně skutečně, jako nesl vaše rány, přišel, aby žil ve vás Svůj život. Jako je pro vás nesnadné zbavit se hříchů, stejně je pro vás nesnadné dosáhnout ospravedlnění. Jen a pouze Kristus pro vás může udělat obojí, a na vás je v obou případech Mu to prostě vydat, aby to ve vás udělal On sám, a pak věřit, že tak učiní.

Jedna žena, která se nacházela ve velké temnotě a zmatku, toužila začít tento způsob vnitřního života. Svěřila se kamarádce, jež se jí snažila pomoci: „Vy pořád říkáte, ,opusť sebe sama a důvěřuj‘, ,zapomeň na sebe a důvěřuj‘, ale já prostě nevím jak. Nemohli byste to nějak říct nahlas, abych viděla, jak to udělat?“

Tak tady to je - nahlas:

„Pane Ježíši Kriste, věřím, že máš moc a chceš mne zachránit ode všech starostí, nepokoje a spoutaností v mém vnitřním životě. Věřím, že jsi zemřel, abys mne osvobodil - ne pouze někdy v budoucnu, ale již tady a teď. Pane, důvěřuji Ti, že se o mne postaráš. Zkoušela jsem to sama, ale neúspěšně, bez Tebe jsem bez pomoci. Chci se Ti nyní celá odevzdat s tělem, duchem i duší a důvěřovat v Tebe. Dávám se Ti jako bezcenná hlína, ze které Ty vytvoříš, co sám ve Své moudrosti uznáš. Teď jsem Tvá, věřím, že přijímáš mé odevzdání, a věřím, že mé ubohé srdce je nyní ve Tvém vlastnictví a že už v tomto okamžiku ve mně začínáš pracovat, abych chtěla a uskutečňovala, co si pro mě přeješ. Tady a teď Ti, Pane, dávám celou svou důvěru.“

Jakýsi člověk dostal příkaz spustit se do hluboké studny po laně, které mělo být dostatečně dlouhé. Avšak k jeho zděšení se ukázalo, že lano nestačí; vyšplhat zpátky nahoru neměl sílu a bál se skočit dolů, aby se pádem do hloubky nezabil. Proto se držel, dokud své síly úplně nevyčerpal, a pak se pustil - jak myslel - do hlubiny pod sebou vstříc jisté smrti. Pod ním však už bylo jen pár metrů a on bezpečně dopadl na kamenité dno.

Máte obavu udělat tento krok sebeodevzdání? Zdá se vám jako náhlý skok do tmy? Copak nevíte, že kroky víry se vždycky dělají do domnělé prázdnoty, ale dopadají na pevnou půdu? Chcete-li vstoupit do křesťanského života plného požehnání a blízkosti živého Krista, dovede vás to dříve nebo později k tomuto kroku tak jako tak. Není jiné cesty. Když ho uděláte teď, můžete se vyhnout měsícům a možná i rokům zklamání a smutku.

Vždyť Pán říká: „Nepřikázal jsem ti snad: ,Buď rozhodný a udatný, neměj strach a neděs se, neboť Hospodin, tvůj Bůh, bude s tebou všude, kam půjdeš?‘“ /Joz 1,9/

ČÁST DRUHÁ: OBTÍŽE NA CESTĚ

1. V otázce sebeodevzdání

2. V otázce víry

3. V otázce svobodné vůle

4. V otázce vedení

5. V otázce pochyb

6. V otázce pokušení

7. V otázce selhání

8. Vidět Boha ve všem?

Kapitola 1: V OTÁZCE SEBEODEVZDÁNÍ

Je důležité, aby křesťané nebyli slepí ke skutečnosti, že jakmile se rozhodnou pro hlubší křesťanský život, okamžitě se objeví pokušení, která mají zablokovat jakýkoli postup vpřed, a jsou zvláště silná, když duše pocítí touhu po dobrém životě.

Jedním z největších pokušení jsou zábrany v odevzdání života. Tomu, kdo chce následovat Krista, je řečeno, že má Bohu odevzdat celý svůj život. On se o to upřímně snaží, ale najednou narazí na potíže. Odevzdal svůj život, jak nejlépe dokázal, ale nic se nezměnilo, jak čekal. Je úplně zmaten, téměř zoufale se ptá: „Jak poznám, že mě Bůh slyšel a přijal mé odevzdání?“

Hlavní pokušení, které zde na duši číhá, je totéž, jež ji pak bude napadat na celé cestě, doslova na každém kroku jejího postupu vpřed: je to problém pocitů.

Není možné uvěřit, že jsme Bohu odevzdáni, až do té doby, než to pocítíme, a pokud bezprostředně necítíme, že Bůh náš život převzal do Svých rukou, nelze si myslet, že naše odevzdání nepřijal. Jako obvykle zde dáváme na první místo svoje pocity, potom víru a až na konec faktický stav. Přitom první je skutečnost Božího neustálého panování nade vším, poté naše víra a pak teprve pocit - a pokoušíme se o nemožné, když se snažíme toto pořadí převrátit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta k plnosti křesťanského života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.