Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lenka Rožnovská

Autíčko Karlík

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5800. publikaci

Lenka Rožnovská (www.lenkaroznovska.cz)
Ilustrace Katarína Ilkovičová (www.katarinailkovic.com)
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 72
Vydání 1., 2015

Vytiskla tiskárna, FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Illustration © Katarína Ilkovičová

ISBN 978-80-247-9014-5 (ePub)
ISBN 978-80-247-9013-8 (pdf)
ISBN 978-80-247-5396-6 (print)

Jak jsem se dostal k Ondrovi

Tu, tút. Jsem červené autíčko Karlík a patřím Ondrovi. Ondra je můj nejlepší kamarád.

Bydlíme spolu v jeho pokoji. On spí v posteli na polštáři s medvídky. Já spím v krabici od bot. Každý večer mě Ondra přikryje károvaným kapesníkem, aby mi nebyla zima.

Je s ním legrace, stále si vymýšlí nové a nové hry. Na policajty a na zloděje, na bouračky a záchranáře. Dokonce můžeme spolu létat.

Ondra mě dostal od tatínka. Měl jsem ohromné štěstí, v hračkářství jsem se ani neohřál. Sotva mě paní prodavačka vybalila z bedny, už mě dal tatínek do košíku a koupil si mě.

Stál jsem 49 korun. Tatínek zaplatil kovovou padesátikorunou. Paní prodavačce řekl: „To je dobré.“

Ona se usmála a za tu jednu korunu, kterou jí nechal, mu poděkovala.

A tak jsem poznal, že Ondrův tatínek je hodný.

Jak jsem dostal jméno

Když mě Ondra dostal, zajásal: „To je prímovní auťák, tati!“

Přiznám se, že jsem to nechápal. Až později mi Ondra vysvětlil, že to znamená, že jsem to nejhezčí a nejlepší autíčko na světě.

Jsem moc rád, ale nemyslete si, že bych pro to zpychl a nechtěl si s Ondrou hrát.

Právě naopak!

Během chvilky jsme s malým Ondráškem objeli stůl, podjeli pod židlí a mezi tátovýma nohama. Byl jsem trochu udýchaný, a tak mě můj kluk vzal do dlaně.

Protože už chodí do první třídy, dokáže číst. Ondra přečetl písmenka, co mám vzadu na značce. CAR.

„Tati, moje autíčko je car. To je něco jako král!“ chlubil se Ondra.

Avšak tatínek ho opravil: „Ne, ne, Ondro, to je anglicky. Car se čte jako kar a v češtině to znamená auto.“

„Kar,“ opakoval Ondra, „Kar jako Karlík.“

Ondra se mi podíval přímo do světel.

„Líbí se ti jméno Karlík?“

Já jsem zablikal: „To je moc hezké jméno.“

A tak jsem dostal jméno Karlík.

Jak jsem bojoval se strachem

Ondra postavil z kostek, pravítka a z čítanky závodní dráhu.

„Závodník Karlík se připraví na start!“ Zavelel Ondra a mně se strachy rozklepal motor. Dokážu dráhu bez problému zdolat?

„Připravit, pozor, teď!“ rozkázal mi můj kluk a já jsem vyjel na trať.

Nejprve jsem musel prokličkovat mezi kostkami. Pak jsem zpomalil, abych mohl vyjet po kluzkém pravítku. Když už jsem zdolal větší část pravítkového kopce, udělalo to houp. Pravítko se zhouplo, překlopilo se. Já se po něm svezl dolů jako po klouzačce.

To byla rychlost! Jaký div, že jsem se nenaboural!

A pak byl přede mnou čítankový tunel.

Mám, či nemám vjet do té tmavé tmy?

Pojedu! Rozhodl jsem se a vjel jsem do tunelu.

Najednou jsem uslyšel maminku, jak volá: „Ondro, svačina!“

Ondra utíkal do kuchyně a já zůstal v tunelu stát. Všude kolem mě byla tma. Začínal jsem se bát.

Neboj se, to bude dobré. Stále jsem si opakoval. A ejhle, strach byl najednou pryč.

A tak jsem poznal, že se strachem se musí bojovat.

Jak jsem se naučil číst

V tunelu jsem pořádně rozsvítil světla. Panečku! Najednou všude kolem mě byly obrázky a písmenka.

„To je krása,“ zabručel jsem motorem. Stěrači jsem si pořádně vyčistil sklo, abych lépe viděl.

„Už umíš číst?“ zeptala se mě čítanka.

„Ne. Neumím,“ smutně jsem zatroubil.

„To nevadí,“ řekla čítanka, „já tě to naučím.“

A pak mě naučila číst.

Nejprve samohlásky A, E, I, O, U, Y. Potom ostatní souhlásky.

Když se spolu souhlásky a samohlásky spojí, vytvoří slabiku. Slabiky dají slovo a slova utvoří větu.

„Tutút. Jak je to čtení jednoduché! Ondro, už umím číst!“ raduji se.

Ondra se právě vrátil. „Ty umíš číst? Tak ukaž!“

V okamžiku už není čítanka tunelem, ale knihou. Ondra mi ukazuje. „Co je tu napsáno?“

A já čtu: „MÁMA MYJE TALÍŘ. TÁTA PÍŠE DOPIS. KLUK LEPÍ DRAKA.“

Ondra mě chválí. „Karlíku, ty jsi vážně nejlepší auťák na světě!“

A tak jsem poznal, že když vás někdo chválí, je to moc milé.

Jak jsem se naučil počítat

„Karlíku, a počítat umíš taky?“ zeptal se mě Ondra.

Zamyslel jsem se a pak jsem nesměle zatroubil: „Tut. Nevím.“

„Ty nevíš? Tak to musíme vyzkoušet. Kolik je jedna plus jedna?“

Pokrčil jsem blatníkem. Vůbec jsem nevěděl, o čem Ondra mluví.

Kamarád Ondra mi však poradil: „Spočítej si to na kolech.“

„Jedno kolo a druhé kolo jsou dohromady dvě kola. Je to dobře?“ chtěl jsem vědět.

„Výborně, Karlíku! A kolik jsou dvě plus dvě?“ Zkoušel mě dál Ondra.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Autíčko Karlík.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.