epub producer © 2015 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Bohuslav Kortman, Andrea Harmanová
23. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Marián Kubicsko, 2015
Illustration © Martina Pilcerová, 2015

Cover © Dagmar Požoniová, 2015

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub – ISBN: 978-80-89718-28-3
mobi – ISBN: 978-80-89718-29-0
pdf – ISBN: 978-80-89718-30-6

Fantasy román Pohrobok je príbehom bratislavského chalana Richarda Steinera. Riša volajú pohrobkom, pretože jeho otec zahynul pri autonehode skôr, ako sa tento chalan narodil. Matka sa znovu vydala, aj preto, aby malý chlapec dostal otecka, ktorý by z neho spravil správneho chlapa.

Nanešťastie, z otecka sa vykľul otčim – zbabelý, krutý a negustiózny chlap, ktorý Riša aj svoju manželku týral. V škole chlapca šikanovali a na to, aby s dievčatami niečo dosiahol, mu jednoducho chýbalo sebavedomie. Nečudo, že sa mu nechcelo žiť, a ak už musel, tak niekde inde: najlepšie v nejakom paralelnom svete.

A do takéhoto sveta sa aj dostal − cez kriedou nakreslenú bránu na múre domu v Starom meste. Čakali ho dve úlohy. Tá ľahšia bola – využívajúc svoje vedomosti moderného človeka zachrániť svet pred Temným pánom Šajdánom. A tá ťažšia – z bojazlivého a zakomplexovaného mladíčka stať sa mužom, bojovníkom.

Po boku s dvojicou elfov, indiánskym bojovníkom a trpaslíckym princom putoval po starej obchodnej ceste do kráľovstva trpaslíkov. Zároveň sa tam však valila aj armáda škratov a ghúlov vedená samotným Šajdánom. Trpaslícke vojsko nemalo nádej odraziť armádu temnoty. Rišovi sa našťastie podarilo vyrobiť pušný prach a teplovzdušný balón a vďaka novým zbraniam zvrátil výsledok dôležitej bitky.

Navyše sa zoznámil s krásnou Elgou – dcérou ľudského veľvyslanca u trpaslíkov. Samozrejme, že sa do nej zabuchol. Po všetkých tých fiaskách, ktoré v milostnej oblasti na Slovensku utrpel, mu teraz ona povedala svoje sladké „áno“. Darmo je, vyhrať dôležitú vojenskú bitku zaberá...

Vyhrať bitku však ešte neznamená vyhrať vojnu. Rišo sa musel vrátiť sa do Bratislavy po odborné knihy. Zistil, že tam zatiaľ prešiel len jediný deň – čas na paralelných svetoch totiž neplynie rovnakou rýchlosťou. Rišo povybavoval, čo bolo treba: nakúpil knihy, otčimovi dal nakladačku a matke, ktorá nechcela s ním ísť, aspoň hŕbu zlatých trpaslíckych dukátov. Potom, pevne zvierajúc tašku, v ktorej mal všetko od Farmakológie po Encyklopédiu strelných zbraní, vkročil do brány medzi svetmi. Ale, ako sa hovorí, Temný pán nikdy nespí...

Čo bolo ďalej?

To sa dozviete vo fantasy románe Veža elfov. Pohrobok a Veža elfov sú romány prvého slovenského zdieľaného sveta. Zdieľaný svet (shared world, shared universe) je svet zvyčajne vytvorený pilotným dielom, najčastejšie románom, do ktorého potom ďalší autori umiestňujú svoje poviedky, romány, ale aj počítačové hry, hudobné diela a filmy. Takýto svet má vlastnú geografiu, históriu, svoje zákonitosti, určité druhy bytostí a často aj rovnakú filozofiu života. Nadväznosť na dej prvého dielu býva rôzna a nemusí byť veľká.

Zdieľané svety sú relatívne časté v sci-fi a fantasy žánroch, predovšetkým v anglicky písanej literatúre, ale aj v nemeckej, ruskej a japonskej. V tomto prípade ide o svet vytvorený v románe Pohrobok a v románovej trilógii Miešanci. Pod záštitou Klubu nezávislých spisovateľov a Sci-fi klubu Orion prebehlo niekoľko ročníkov súťaže O najlepšiu poviedku umiestnenú do sveta Pohrobka a pracuje sa aj na počítačovej hre.

Štefan Konkol

Údolie sa zafarbilo do červena. Spôsobilo to zapadajúce slnko, ktoré sa ako unavená žeravá guľa ťahalo po oblohe. Mohli za to aj žeravé plamene, ktoré oblizovali rozborenú stavbu. Bol to jediný dôkaz ľudskej existencie v tejto zabudnutej zemi. A v konečnom dôsledku, červeňou sa leskol aj karmínový plášť pripnutý zdobenými sponami ku koženému brneniu blížiaceho sa jazdca.

Krajina takýchto jazdcov poznala. Obutí vo vybíjaných jazdeckých čižmách, odetí do ošúchanej zbroje, s ostrým mečom za opaskom a so štítom pripnutým na sedle zvieraťa. Sivá elfka na svojom vraníkovi sa však predsa len v niečom líšila. Nebolo to jej štíhle telo s malými prsiami a o čosi väčšími bokmi, než bolo pre elfskú rasu typické. Neboli to ani jej veľké, mandľovo hnedé oči, nakrátko ostrihané havranie vlasy, ani sivastá pokožka, ktorá i na ostrom slnku odmietala nabrať hnedastý nádych.

Na opasku mala popruhmi pripevnenú dvojicu šabieľ. Tento kraj, dlhé veky morený vojnami, ešte jakživ nevidel takéto zbrane. Už len pošvy, voľne sa hompáľajúce po jej bokoch, boli vypracované z neznámeho lesklého kovu a ozdobené množstvom farebných drahokamov. Ak by si tie scimitáry, ktorých rukoväte zo slonoviny svietili doďaleka, vytiahla a podržala v rukách, mystické ornamenty smrti na čepeliach by prekvapili každého. Boli to starobylé zbrane. Zbrane slúžiace jedinému účelu. Pomste.

Kôň sa zastavil a ona z neho zosadla. Steblá trávy potichu zapraskali, keď na ne elfská bojovníčka stúpila. Podrážky sa zaborili do horúcej pôdy. Pred ňou horela rozborená usadlosť. Odkiaľsi sa dvihol vietor a rozfúkal sčernené klady a zhorené okenice, ktoré sa so škripotom otvárali a zatvárali. Všetko pred elfkou bolo zničené, čierne, mŕtve. Steny z nepálenej tehly pod náporom horúčavy už dávno pukli a teraz sa rozmrvené tehly povaľovali po zemi.

Postavu však zaujalo aj niečo iné. Oheň nebol jediným nástrojom skazy. Na rozpadnutých stenách kde-tu bolo vidno hlboké ryhy po škratích pazúroch, dokonca zuboch. Rozdivočené beštie masakrovali všetko, čo im prišlo do cesty. A gazdovstvo, ktoré ešte pred hodinou mohlo prekvitať životom, im v ceste určite stálo.

Na vyšliapanej ceste vedúcej k domu ležala ľudská lebka. Koža z nej bola strhnutá, na temene sa černel veľký otvor. Ktosi obeti rozbil hlavu kameňom, možno kladivom, aby sa dostal k mozgu. Ľudská hlava patrila najskôr vlastníkovi hospodárstva, možno jeho žene. To sa už nedalo zistiť. Elfka vedela, že mŕtve telo nenájde. Mäso a vnútornosti tie ohavy zožrali a kosti rozbili na márne kúsky, aby sa dostali k špiku.

Bojovníčka mlčala. Dúfala, že sa na statku nenachádzalo dieťa. Vedela si predstaviť, ako tie degenerované ohavy zaobchádzajú s ľudskými mláďatami.

Pre elfov bol mladý život posvätný. Pre bielych, sivých, dokonca aj ghúli odmietali zabíjať mláďatá. Bolo to tým, že sa dlhovekých rodilo tak málo. Pre škratov však dieťa bolo iba mäso. Mäkké, sladké a chutné.

Prinútila sa podísť bližšie k zhorenisku. Ľudia sú hlúpi, pomyslela si, a ten, čo si postavil svoje gazdovstvo tu, mimo civilizácie, bol ešte väčší hlupák než ostatní.

Svet sa zmenil v jedno veľké bojisko, nebolo radno žiť na samote. Trpaslíci vyhrali jednu bitku nad Šajdánom. Nie však vojnu. Tá sa ťahá už veky. Pomohol im v tom vraj nejaký cudzinec – mladý muž menom Rišo. Ale ten je preč. Stratil sa. Nový kráľ trpaslíkov – Korrak – namiesto toho, aby zasadil smrtiaci úder Temnému pánovi, stiahol sa do svojho podzemného mesta a jediné, čo jeho vojaci robia, je, že chránia konvoje obchodníkov, aby ich na neupravených cestách neprepadávala zbojnícka zberba.

A ešte čistia okolie svojho kráľovstva od škratej pliagy. Príliš sa im nedarí. To dokazuje aj štipľavý dym, ktorý vietor navial elfke priamo do tváre.

Šajdán žije. Znova sa obklopil vernými ghúlmi a zbiera svoju armádu. Verbuje Axtlapáncov, chytá škratov, prijíma medzi svojich aj ľudí, ktorí sa neštítia vstúpiť do služieb Zla. Korrak si, naopak, zatvára oči a tvári sa, že nevidí, ako jeho nepriateľ silnie každým dňom. Čaká na zázrak. Na hrdinu. Na Riša.

Trpaslíci sú hlúpi.

Ľudia sú hlúpi.

A bielych i sivých elfov je príliš málo, aby túto krajinu dali do poriadku.

Vedľa nej sa rozhorel červený plameň. To, čo bolo predtým drevenou ohradou, znova začalo horieť a praskať v rytme silnejúceho vetra.

„Toľko tepla bude stačiť,“ povedala si pre seba.

Čupla si k ohňu a nasala do seba jeho ostrú vôňu. Jedna zo šabieľ cinkla o kameň. Z koženého vačku si vytiahla deväť malých kociek. Neboli väčšie než necht na malíčku a čierne ako uhlíky povaľujúce sa na zemi. Na každej jednej strane bol vyrytý obrazec. Ani jedna z kociek nebola rovnaká, každá mala na sebe inú kresbu. Slnko, mesiac, vták bez krídel, temná veža, loď s polámanými sťažňami a množstvo ďalších, ktoré na ne pevnou rukou zobrazil už dávno mŕtvy elfí umelec.

„Kombinácií, ako ti kocky padnú, je toľko, čo kvetov na velikánskej lúke,“ hovorieval jej otec s úsmevom. Potom sa vždy zamračil. Obradné kocky patria k mágii, ktorú siví elfovia neradi používajú. Predpovedajú budúcnosť, no vždy ju ukážu v hádankách. „Len musíš vedieť, čo chceš,“ doplnil otec svoje slová.

A ona vedela, čo chce. Aspoň sa o to snažila.

V ľavej ruke sa jej zjavila dýka. Čepeľ bola tmavá, akoby sa do nej schovali všetky bezmesačné noci. Hrotom nakreslila do rozpálenej pôdy kruh a potom do jeho stredu z plnej sily vrazila nôž až po rukoväť. Zobrala kocky do dlaní, spojila ich a priložila k ústam. Z pier jej vyšli slová. Nerozumela im. Boli v jazyku starých elfov, v reči, ktorá už bola dávno mŕtva, no natoľko presýtená kúzlami, že aj teraz, keď ticho dokončila posledné slovo, zamrazilo ju. Hodila kockami. Všetko na chvíľu zamrzlo. Devätoro čiernych telies akoby nechcelo opustiť teplo jej dlaní, ostali na chvíľu visieť vo vzduchu. Plameň, ktorý pri nej blčal, sa napriamil a ostal nehybný. Až keď sa kocky dotkli zeme a priťahované rukoväťou dýky vkotúľali sa do kruhu, znova sa roztancoval.

Horiaci had, zlomené srdce, anjel, temná veža, priateľská ruka, skrížené meče, plačúce slnko, kvákajúca žaba a symbol, čo vyzeral ako krvácajúca ruža.

Nedávalo to zmysel. Vždy, keď hodila kockami, padli tieto znaky. Mohlo to znamenať hocičo. A možno to neznamenalo nič. Možno sa žiadna mágia v nich nenachádzala, to iba ona verila starému elfskému bludu. Alebo je len príliš mladá, aby vedela pochopiť, čo chcú kocky povedať. Patrila medzi najmladších zo sivých elfov, ktorí tu žijú. No chcela dodržať tradície. Keď sa vydala na cestu, z ktorej niet návratu, brala so sebou všetko, čo jej tradície kázali. Scimitáry, ktoré už stáročia nevideli svetlo sveta, plášť, aký sa nosí len...

„Nasleduješ cestu pomsty, ak sa nemýlim...“ ozval sa chrapľavý hlas za jej chrbtom.

Ako mohla byť taká nepozorná! Temný elf, ktorý teraz stál nad ňou ako kat nad svojou obeťou, sa k nej musel prikradnúť spoza spáleného domu. Mohol za to praskot ohňa, možno mágia kociek oklamala jej zmysly. Teraz kľačala, nepotrebovala sa obzrieť, aby vedela, že ostrie ghúlieho meča sa skoro dotýka jej zátylku.

„... cestu smrti,“ pokračoval svojím hrdelným prízvukom ghúl. „Mám rád ženy, ktoré sa neboja smrti a kráčajú jej v ústrety. Škoda, že si Šedá. Škoda, že máte ten svoj aelgroch. Mohla si mi slúžiť. Škoda! Takto ťa budem musieť zabiť.“

Vzduch sa rozvlnil, ako dvihol svoju zbraň k poslednému seknutiu a...

... potom zacítil bolesť.

Pohyb, ktorý kľačiaca bojovníčka urobila, bol v tej rýchlosti neopísateľný. Ghúl stihol zistiť, že ostrie jeho meča sa nezaťalo do elfkinho krku, ale narazilo do kovovej pošvy jedného zo scimitárov. Začul ešte zvuk, ako sa vyťahuje druhá šabľa, potom už iba bodavá bolesť v hrudníku ho prinútila ustúpiť. Rozkašľal sa a z úst mu vyleteli chuchvalce krvi. Snažil sa znova dvihnúť zbraň, no ruka sa mu roztriasla. Jeho súperka sa ladným pohybom natočila doprava a odťala mu ruku v zápästí. Zbraň s cvengotom padla na zem, čím porušila kruh s kockami.

Elfka ešte venovala ghúlovi jeden nenávistný pohľad a potom namierila ostria na jeho krk.

„A teba nikto neupozornil, že sa máš vyhýbať takým ako ja?“

„Tak toto teda neny dobré!“ zafučal kráľ Korrak a unavene zaťal svoju ostrú sekeru do hrubého krku útočiaceho škrata.

Kosti nepríjemne zachrapčali a obludná hlava sa oddelila od srstnatého tela.

Už od rána cítil v kostiach, že dnes nebude mať dobrý deň. Aj ostatní trpaslíci, ktorí sa dali prenasledovať škratiu zberbu, boli od svitania mrzutí. Očakávali, že sa niečo zlé prihodí. Niečo sa pokazí. Osud sa postaví proti nim.

Hocičo sa mohlo zvrtnúť. Nikto nedokáže presne predpovedať, ako sa strety s nepriateľom skončia. Takúto pohromu však neočakával nik. Húfy netvorov sa valili na nedávno zvoleného trpasličieho kráľa a jeho bojom preriedenú družinu. Svaly na rukách Korraka kričali bolesťou, akoby boli v objatí pekelného ohňa. Svoju vernú sekeru už ledva dvíhal. Porisko na nej bolo presiaknuté krvou, šmýkalo sa pri každom pohybe. Trpaslíkove prsty mali čo robiť, aby ho pevne udržali v rukách.

Tri dni a tri noci prenasledovali nepriateľov, ktorí prepadli ich vojenský tábor. Tri dni a tri noci sa hnali zaslepene za nimi, aby im ukázali, čo je to trpasličia odvaha.

Akí len boli hlúpi! Tým tupohlavým škratom padli do jednoduchej pasce. Nemohli vedieť, že im velia dvaja ghúli. Teraz už temní elfovia boli mŕtvi, no rovnako aj skoro celá Korrakova družina.

Rinčanie zbraní, zúrivý rev a výkriky umierajúcich sa vznášali nad zemou pokropenou množstvom horúcej krvi, ktorá Korrakovi prúdom pretekala pod nohami. Zľava dorazil tucet ďalších škratích bojovníkov a Korrak si uvedomil, že to už bude jeho koniec. Z tejto pasce sa živý nedostane.

Vedľa padol ďalší z jeho druhov. Volal sa Ogner a doma zanechal ženu a dve dcérky. Syn mu zahynul na tomto bojisku asi pred polhodinou. Kráľ nemal čas dívať sa jeho smerom. Začul len pridusenú prosbu o pomoc a následný praskot kostí. Nik však nešťastníkovi nepomohol. Nemal kto. Korrak stál sám na hromade mŕtvol a ako zúrivý poloboh sa oháňal svojou ťažkou sekerou.

„Ešte neumyeram! Ešte vás, odporných zmatkov, pošlem do večnosty!“ zavyl unaveným hlasom a sekol po dobiedzajúcich tvoroch.

Vrelá krv mu postriekala prepotenú bradu.

„Toto už vážne neny dobré!“ odpľul si a jeho sliny sa na zemi zmiešali s rozmočenou hlinou.

Bojové výkriky škratov silneli.

„Bodaj by vás...!“ nedokončil, lebo zozadu mu protivník skočil na chrbát a zahryzol sa do pleca.

Zhúkol bolesťou, keď zacítil, ako mu ostré zuby trhajú svaly. Prudko sa stočil a oblude na chrbte tak doprial zásah, pôvodne namierený na neho samého. Potom sa opäť zvrtol a studená oceľ dokonala ortieľ smrti.

Všetci jeho druhovia boli mŕtvi. Tí, čo šli s ním na túto trestnú výpravu, sú už na večnosti.

Rady tupých škratov tiež preriedli. Bolo ich pomenej, neprichádzali v takých divokých húfoch, no Korrak dobre vedel, že tí, čo prídu, ho napokon zdolajú. Jeho dlhá brada, na ktorú bol taký hrdý, sa zlepila potom i špinavou krvou nepriateľov.

„Konyec!“ zareval, očakavajúc smrť. „Je konyec! Očujete? Prídte si po mna! Nadýchajte sa mojej smrty! Pozerajte, jak umierajú hrdynovia!“

Rozbesnení škrati sa však náhle prestali hýbať. Rytmicky pohybovali dlhými rukami, ostré špinavé chlpy sa im dvíhali na chrbtoch a dívali sa na niečo, čo sa blížilo za postavou trpaslíka, ktorý stál na kopci mŕtvych tiel. V očiach sa im zablysli iskierky strachu. Trvalo to len chvíľu, len jeden úder srdca. Nijaký pohyb, nijaký zvuk. Ovzdušie prestalo dýchať.

Zrazu ktorýsi zúrivec diabolsky zareval a boj sa začal znova.

• • •

Štíhla ženská postava v koženom brnení sa z ničoho-nič vynorila za trpasličím kráľom a jej nabrúsené scimitáry sa zaleskli v odpoludňajších lúčoch ostrého slnka. Na rukovätiach sa rozžiarili magické elfské runy, keď pohŕdavo zasyčala: „Tak poďte!“

Jej slová Korraka prebrali. Obzrel sa, aby videl, kto to stojí za ním. Neznáma sivá elfka s nádherným telom. Dlhé štíhle nohy, na ženu trocha širšie plecia, no také už raz elfky mávajú. Usmiala sa na trpaslíka a vyzývavo mrkla. Ten pohyb mu vlial novú energiu do tela. Vyceril zuby na nepriateľov ako zúrivý pes a divo zavrčal, čo spôsobilo, že najbližší škrat o krok ustúpil. Trpaslík sa stihol zhlboka nadýchnuť.

„Sivý elf?!“ riekol pre seba nahlas.

„Teraz nie je čas na predstavovanie!“ kývla elfka elegantne hlavou, naznačiac, aká veľká tlupa škratov sa hromadí pred nimi.

Tých však už bojový duch začal opúšťať. Množstvo ich druhov bolo zmordovaných „trpasličími skrčkami“ a teraz ešte navyše stáli zoči-voči sivej elfke zrodenej zabíjať. Jej postoj, ako bola prichystaná na boj, a neznáme zbrane, aké ešte jakživ nevideli, spôsobili, že podaktorí začali prepadať panike. Unavený trpaslík si napľul do dlane a pevne stisol porisko svojej sekery ako drevorubač odhodlaný jedným sekom vyťať storočný dub.

Neznáma vycítila strach škratov a ladne vyskočila do vzduchu. Za letu si skrížila svoje lesklé šable, ktoré ostro zaiskrili.

Doskočila presne doprostred zúrivej skupiny a rozvlnila telo do víru smrtiaceho tanca.

Sekala a ťala vôkol seba, scimitáry hltali krv preľaknutých protivníkov, oddeľovali končatiny od trupov a s nekonečnou precíznosťou farbili pôdu do červena. Škratie výkriky podnietili Korrakovu bojovnosť a okamžite sa pridal k neznámej bojovníčke. Rozbehol sa proti nepriateľom. Zabíjal.

Škrati sa bránili. Ešte pred chvíľou to boli oni, čo rozosievali smrť. Teraz sa situácia zmenila. Chýbal niekto, kto by im velil. Ich ghúlski velitelia ležali rozsekaní na zemi, nik na nich neziapal a sebavedomie sa stratilo. V ich strede začala zabíjať elfská kráska, zozadu na nich čakalo ostrie trpasličej zbrane. Potkýnali sa o padlých druhov, no každé ich zakopnutie znamenalo smrť. Vraždiaca dvojica nepoznala zľutovanie.

• • •

„Enem se tak zjavíš jak náký duch a pozabíjaš mojich škratov?! Skadál si sa vzala? A jak sa vlastne menuješ?“ štuchol elfku sekerou do stehna.

Na vyzdobenej brigantíne jeho počin zanechal krvavú šmuhu. Zazrela naňho priam nenávistným pohľadom.

„Myslím, že sa to dozvieš až neskôr. V diaľke vidím prichádzať ghúlov,“ dvihla ruku a ukázala do ďalekej stepi.

Korrak nevidel nič. Žmúril, ostriac si zrak, no nakoniec musel uznať, že elfovia vidia lepšie, a mladej bojovníčke uveril.

„Tak pójdeme, né?“ otočil sa.

„Mám tu koňa,“ zahvízdala a ako šibnutím čarovného prútika sa pred nimi zjavil elfský havran.

„Tak to né! To nykdá nebude, aby sa král Korrak III. na chrbte takejto chlpatej mršiny nosil. Pójdeme pekne pešky!“

„Len sa nepaprč. Už si na koni jazdil.“

Sama nasadla, schytila mu ruku a mocným švihom vyhodila prekvapeného trpaslíka do sedla za seba.

• • •

Čierny kôň cválal s dvojicou na chrbte, akoby ani necítil, že ich nesie. Elfka mohla byť štíhla a ľahká sťa pierko, uhundraný trpaslík však predsa len niečo vážil. Ťažké kosti, tuk na bruchu a aj veľká zapletená brada pridávali Korrakovi na kilách, takže jeho telo malo vyše metráka. Nehovoriac o sekere, ktorú stále pevne držal v rukách a z ktorej dlhý čas odkvapkávala škratia krv. Vraníkovi jeho jazdci neprekážali. Len čo sa uistil, že ghúli nejdú po jeho stope, zvoľnil tempo a vychutnával rozľahlosť trávnatej prérie. Kraj bol sfarbený do žlta, kde-tu presvitala hnedá farba, lebo už dávno sa obloha nezatiahla a neskropila suchú zem vítaným dažďom. Mierili však k močiarom, kde vlahy a vody bolo nadostač, preto sa zviera nestrachovalo, že ho bude moriť smäd. Kôň nechával za sebou červené slnko a až keď úplne zapadlo a krajina sa zahalila do šera, jazdkyňa mu prikázala, aby sa zastavil. Ale to už svojimi nozdrami nasával sviežu vôňu vlhka z blízkych močarín a vždyzelených kríkov.

• • •

Noci pod hviezdnatou oblohou trpasličí rod neobľubuje. Cítia sa nesvoji, znepokojení, priam vystrašení z nikde sa nekončiacich diaľav tmavej oblohy. Chýba im útulnosť jaskýň, bezpečnosť ich podzemných domovov a krása svietiacich kryštálov, ktorých svit len ťažko nahradia vzdialené blikajúce hviezdy.

Kráľovi Korrakovi sa myšlienka na noc prežitú pod holým nebom nepáčila.

„Ďalšia noc bivakovanya, pfuj!“ ustavične frflal, pričom na zem vypľúval guče horúcich slín.

Zistil, že pár zubov sa mu kýva, to akiste od úderov, ktoré mu uštedrili chlpatí protivníci svojimi špinavými kyjakmi.

„Aspon stan si nám mohla postavit. Alebo vykúzlyt. Šak si kúzelnyca, či nye?“ provokoval mladú elfku, ktorá ho doteraz nebrala na vedomie a prikladala do ohňa suché haluze.

Oblohou preletel netopier a trpaslík sa strhol.

„Bojíš sa?“ posmešne sa usmiala.

„Koho?“

„Netopiera,“ zasvietili jej snehobiele zúbky.

„Ja sa nebojím. Any škratov som sa nebál. Len neny som zvyknutý takto nocúvat vonku. Pred pár dnami sme mali stany. Tý odporný škraty, všetky ich potrhaly.“

„Tak to vás vyprovokovalo, aby ste ich prenasledovali?!“ zasmiala sa, „Trpaslíci sú tupohlavci.“

Korrak sa napaprčil. Na rukách sa mu zježili chlpy, no pokúšal sa nedať na sebe znať, že ho elfkina veta urazila. Očividne mu to nešlo.

„Už si nocoval vonku,“ priložila ďalší kus dreva do plameňov. „Však sa nemýlim?“

„Gdo vlastne si? Jak to, že o mne tolko vieš?“

Podišla k nemu a svojimi tmavohnedými očami sa mu zahľadela do tváre.

„Lamia. Som Lamia, jediná dcéra elfa Furkrriga. A ty si princ Korrak. Je to tak?“

„Ááááá – mohél sem si to myslet. Tá podoba.“

Zaklamal. Vôbec si to nemyslel. Ani mu nenapadlo, že by mohla byť dieťaťom sivého elfa, ktorý s ním nie tak dávno putoval po kraji chrániac život cudzinca – Riša z tajomného mesta zvaného Bratislava.

„Fčul už viem, prečo o mne tolko vieš!“

„Ale ja neviem všetko. Otec mi o vašej ceste nestihol nič porozprávať. Zomrel vo vašich rukách, pamätáš?“

„V našich rukách? Nééé! Tak to nebolo. Hopsny si ku mne a král Korrak – už som král, né princ, jak si ma nazvala... Král Korrak ty povypráva presne, jako sa to stalo.“

• • •

A tak rozprával. Kostrbatou tvrdou rečou, ktorú len trpaslíci dokážu správne používať, jej pri ohnisku začal vykladať príbeh o putovaní prazvláštnej štvorice. On, biely elf Ilvareel, sivý elf Furkrrig a jeden Axtlapánec sprevádzali mladíka Richarda divokou prírodou. Dokonca aj biela hmla sa zvedavo priblížila k ohnisku a nedbala, že pálivá žiara jej môže ublížiť. Mlčky počúvala slová sediaceho trpaslíka, ktorý sa opieral o svoju bojovú sekeru. Korrak rozprával pomaly a precítene. Dával dôraz na všetko cudzie a neznáme, čo počas obdobia, keď bol s Rišom, ako volal tajomného mladíka, zažil. Šeptom vyslovoval meno cudzieho mesta, kam sa cez čarovné dvere dostal. Hovoril o prenasledovaní besnými škratmi aj o večnom dohadovaní sa medzi bielym a sivým elfom. Boli to jeho najlepší priatelia a práve sivý elf bol Lamiiným otcom.

„Ako zomrel?“ elfku zjavne nudila Korrakova reč a spozornela len pri vyslovení otcovho mena. „Prečo nepovieš, ako Furkrrig zomrel?“

„Bahnyak ho zabil,“ vypadlo rýchlo z trpasličieho kráľa. „Boly to bahnyaci a Rišova unáhlenost, kerá ho pripravila o život. Richard sa nevyznal tuná, v tomto svete, šak tu bol enem kratúčko. Šecko bolo prenho čudesné, úplne iné než v hentej Bratyslave, kde dovtedy žil. Možno mu v mozgu dačo preskočilo, akýsi skrat v gebuli, že sa mu zachcelo byt samému. Chcel od nás, od našej družiny ubziknút, a vtedy sa to stalo.“

Nad nimi zahúkala mladá sova. Zaujalo ju dohárajúce ohnisko. Korrak sa tentoraz nestrhol od ľaku. Nechal sa úplne pohltiť spomienkami. Už nevnímal čiernu tmu rozkladajúcu sa okolo neho, ani tajomnú hmlu a zahmlený svit nočných hviezd. Sekerou štuchal do červenkastých žeravých uhlíkov a pokračoval v odpovedi na otázku.

„Rišo zapadol do močára a my sme sa snažily mu pomóct. Boly tam šak tý monštrá – bahnyaci. Jedna tvojho tatu klepla po lebeny, ked zachranuval chlapca. Už sa neprebral. Takto to bolo.“

„Takže neumrel ako hrdina,“ skonštatovala Lamia.

„Snažil sa šuhaja zachrányt. Čo je hrdynskejšie, jak obetuvat svój život za život teho druhého?“

„Nechápeš,“ vyskočila na rovné nohy a ostrým pohľadom prepichla Korrakovu zachmúrenú tvár, „jeho smrť nebola hrdinská. Nie preňho. Môj otec bol Furkrrig – jeden z najväčších majstrov v umení vedenia vojny. Bolo mu súdené zomrieť v boji obkľúčenému morom nepriateľov. Jeho osudom bolo zobrať si so sebou do večnosti množstvo nepriateľov, aby nimi vydláždil cestu k Stvoriteľovi. Nemal sa váľať v bahne ako nejaké prasa, len aby pomohol faganovi, ktorý ani nepatrí do tohto sveta. Príďte si po mňa! Nadýchajte sa mojej smrti! Pozerajte, ako umierajú hrdinovia! – pamätáš? To si kričal na bojisku, keď si bojoval so škratmi. To mal na bojisku hovoriť aj môj otec, a nie dusiť sa smradľavým blatom. Boli ste na to traja, aby ste mu pomohli! Ako ste to mohli dopustiť?!“ Celá červená od rozčúlenia si sadla, bradu oprela o kolená a dokončila: „Nedostane sa k Stvoriteľovi. Kvôli vám. A teraz ja... ja budem musieť odčiniť jeho smrť. Ja budem musieť pripraviť jeho blúdiacu dušu na cestu k večnému životu.“

Nastalo ticho. Už sa nikto neozval. Celé okolie ostalo mĺkve, akoby sa nachádzali uprostred starého cintorína.

Korrak ostal nechápavo sedieť. Mlčky dumal nad ňou, nad Furkrrigom, nad celou rasou sivých elfov. Ako to, že sú takí iní? Prečo je ich zmýšľanie také odlišné od trpasličieho?

Žiješ – tešíš sa z toho. Umrieš – si mŕtvy. To je celé.

Urobil Lamiin otec chybu, keď svojou smrťou zachránil život človeka?

• • •

Ráno bolo pochmúrnejšie než inokedy. Hmla, ktorá sa k nim v noci prikmotrila, zaliala široké okolie a len ťažko sa cez ňu prehryzávali obrysy slnečnej gule. Rosa obalila trpaslíkovo skrehnuté telo a vpila sa mu do premočenej košele.

Dvihol sa z vlhkej zeme a pocítil v tele všetky premrznuté kosti. Ponaťahoval si svoje zmeravené svalstvo, až od bolesti zvraštil tvár. Vedľa neho ležalo krúžkové brnenie. Pohundral si. Ťažko sa mu v ňom hýbalo. Predsa však sa preň zohol a s frflaním si ho natiahol. Potom si to všimol...

...Lamia bola preč.

Ohnisko už dávno dohorelo, aj uhlíky prikryla ranná rosa.

Po Lamii ani stopy.

Jej tátoš priviazaný o neďaleký strom zafŕkal.

„Hádam sa nespakuvala?“ zívol si trpaslík. „Musí tu nyekde byt!“

Sliedivým pohľadom začal po nej pátrať. Stočil zrak na mokrú zem, no márne hľadal jej stopy. Oči bytostí, žijúcich zväčša hlboko v podzemí, nebývajú najlepšie, a tak to bolo aj u Korraka. Všadeprítomná hmla rýchlo zabezpečila, že kráľ trpaslíkov sa už o nejakú chvíľu stratil. Nevedel, kam sa podelo ohnisko, kde je jej kôň a ani kde je on sám.

„Pomóc!“

Nebol to jeho vlastný hlas, i keď aj on už mal na mále, aby nevykríkol.

„Pomóc!“ začul znova.

„Lamia?!“ pochopil, kto kričí.

Všetko okolo neho bolo biele až strach. Kráčal do neznáma, občas pod nohami zacítil kamene či stúpil na suché konáriky, ktoré zaraz zapraskali. Ba dvakrát i zakopol o hrubý trs trávy. Korrak nevidel nič. Ostal v hmle úplne sám, len Lamiin hlas ho volal k sebe.

„Lamia, kde jsi?“

„Pomóc!“

„Lamia!“

„Tu som... Pozor!“ ozvala sa blízko neho, „... je tu močiar. Opatrne!“

Vtedy ju uvidel.

Po hruď ponorená do čiernej mazľavej hliny sa zmietala a očami hľadela na hrubý konár, ktorý by jej mohol pomôcť vyslobodiť sa.

„Nechoď sem! Si menší než ja!“

„Ja ty pomóžem.“

Odhodil svoju sekeru, v mihu oka sa zbavil ťažkého brnenia, do ktorého sa pred chvíľou z opatrnosti navliekol. Kovová helma, ktorú nosil stále nakrivo, dopadla s rachotom na zem.

„Tak jako tvoj tato – on tyež pomohol Rišovi,“ s týmito slovami k nej priskočil. Trup sa mu zaboril do tmavého blata. Okamžite zistil, že práve urobil tú najnesprávnejšiu vec vo svojom živote. Napriek tomu sa snažil dostať bližšie k spoločníčke a nejakým spôsobom jej pomôcť.

„Opri sa o moje telo! Vyštveraj sa po mne!“ riekol jej.

Ona sa nepohla. Aspoň nie hneď.

„Ale ja sa netopím,“ šepla výsmešne.

Urobila jednoduchý pohyb. Bahno pri nej zamľasklo a roztriaslo sa ako želatína.

Elfka vystrela doteraz skrčené nohy, postavila sa a úlisne sa pozrela na nechápajúceho trpaslíka.

Korrak vytreštil oči.

„Úbohý skrčok. Ty si sa nedovtípil?“ usmiala sa neveselo.

„Lamia?“

„Moje zbrane, plášť farby krvi. Môj život stratil cenu, len čo som sa dala na cestu pomsty. Je mojou povinnosťou odčiniť otcovu hanbu. To, že neopustil náš svet hrdinsky, je len vaša vina. Vina Ostrého Noža, Ilvareela, hlúpeho chlapca Riša a tvoja. Okrem teba a toho mladíka sú už ostatní mŕtvi. Zostal si len ty. A Rišo.“

Odmlčala sa.

Už sa naňho nedívala, to by potom trpaslík videl, že prečudesný úsmev sa jej stratil z tváre a po lícach jej začali tiecť slzy.

„Odpusť mi,“ riekla pre seba, „musím to urobiť. Pre pokoj jeho duše!“

S týmito slovami vytiahla za opaskom zasunutú čiernu dýku. Ostrie sa zacerilo na nechápajúceho Korraka. Lamia sa rozohnala a celou silou vrazila čepeľ prekvapenému trpaslíkovi hlboko do krku.

Trpasličí kráľ zachrčal.

Vypúlil oči, snažil sa niečo povedať, no studený kov v hrdle mu to nedovolil.

„Prepáč mi!“ riekla bojovníčka. „Muselo to byť. Musíš zomrieť, ako zomrel môj otec.“

Zotrela si slzy z tváre.

„Zostáva už len jeden. Posledný. Rišo. A keď s ním skoncujem, ostanem už iba ja. Taká je cesta pomsty.“

Z krku umierajúceho trpaslíka vytekala horúca krv. To si však už Lamia nevšímala. Zahvízdala a hneď sa pri nej zjavil tátoš.

Trpaslíkova tvár strácala farbu. Díval sa na odchádzajúcu sivú elfku – bohyňu smrti, ktorá ho práve obrala o život.

Umieral.

A za ním sa vynoril obrovský bahniak.

Kôň si odfrkol a vzápätí zastrihal ušami. Napriek tomu, že ešte nedávno cválal po prérii s radosťou, v tejto časti pustatiny sa mu nepáčilo. Klusal cez ňu už celý deň a tvár krajiny sa vôbec nechcela zmeniť. Žltkasté trsy tráv, kde-tu ukryté za väčšími balvanmi, sa striedali s vyprahnutou hnedou zemou, na ktorej sa ako ústa podsvetia otvárali široké trhliny. Len sem-tam sa krčil strom, aj to bez listov, s tŕňmi dlhými ako ľudské prsty, výstražne vztýčenými, aby sa k nim nikto nepribližoval. Koniec-koncov, aj tak by nijakému tvorovi nepomohlo schovať sa pod ne. Takmer vôbec nevrhali tieň a nebezpečné jedovaté hady sa usídlili v ich koreňoch, kde čakali na svoje obete.

Slnečné lúče dýchali peklom a Lamia bola široko-ďaleko jedinou bytosťou, ktorá nedala na sebe znať nepohodlie. Aj jej telo, rovnako ako telo vraníka, na ktorom sedela, sa lesklo potom, no uzdu držala pevne a hlavu dvíhala vysoko, pozorujúc okolie.

„Pŕŕŕ!“ prikázala tátošovi zastaviť. „Čo to?“ zoskočila zo sedla a zadívala sa bližšie na udupanú trávu.

V ruke sa jej zaleskol jeden zo scimitárov, ktorým rozhrnula pováľaný trs.

„Boli tu naši,“ riekla akoby pre seba. „Elfovia. Stopy sa mi ale veľmi nepozdávajú. Sú mäkšie než podkovy ghúlskych paríp, ich krok však je menej istý než krok koní bielych elfov. Pozri!“

Čas, ktorý prežila osamote, si už dávno začala skracovať prihováraním sa zvieraťu. To sa nacvičene dotklo elfkinho ramena.

„Ale čo by tu hľadal môj rod?! Vôbec sa mi nezdá, že by tie stopy zanechali kone sivých!“

Narovnala sa a potľapkala zviera po stehne. „Už ma asi mätie zrak, priateľ môj. To zavše z tepla. Nikdy som nebola dobrým stopárom. Veď len pozri...!“ Tvár sa jej rozjasnila a mečom znova hrabla do trávy. „Táto stopa je rovnaká ako tvoja. Prechádzali tadiaľto naši. Siví elfovia.“

Kôň sa zadíval na miesto, kam ukazovala, a nevidel nič. Len trocha rozdupanej hliny a pár polámaných stebiel trávy. Viac ho zaujala čierna mucha, ktorá prefrngla okolo nozdier a namierila si to k ušiam.

„Možno ma hľadajú,“ vyskočila mu na chrbát. „Akiste už vedia, čo robím, a chcú mi v tom zabrániť.“

Potiahla uzdu bokom, čo prinútilo zviera otočiť sa doľava.

„Ja sa však pomsty nemôžem vzdať. Nemôžem. A už mi zostáva len posledný.“

• • •

Zdochlinárov ostrý zrak pozorne mapoval okolie. Jeho rozprestreté krídla zachytávali každý aj ten najslabší prúd vzduchu, o ktorý sa mohol zachytiť a vyniesť sa vyššie. Snažil sa len plachtiť a neplytvať zbytočne energiou mávaním krídel. Občas, keď sa ocitol obzvlášť vysoko, zacítil chladivý dotyk blížiacej sa búrky. Približovala sa ako zúrivý drak, snažiaci sa víchrom a dažďom pustošiť krajinu.

Zdochlinár mal hlad. Poriadne veľký hlad. Už niekoľko dní nenašiel na zemi nič, čím by si dokázal naplniť brucho. Jediné pozostatky po mŕtvych tvoroch boli vybielené kosti. Divoké psy ho vždy dokázali predbehnúť, hyeny mu stihli ukradnúť aj posledný hlt mäsa.

Vyhladovaný vták začal pociťovať strach. Doteraz nevedel, čo ten pocit znamená, cítil však, že ak sa čoskoro nenažerie, ak nedostane do seba aspoň malý kus hoci aj hnijúceho mäsa, jeho krídla zoslabnú natoľko, že nebude môcť vzlietnuť.

Dobre vedel, ako dopadnú vtáci, ktorým prestanú slúžiť krídla. Už veľa ráz na vlastné oči videl, aké sú štvornohé šelmy kruté, ako dokážu jedným trhnutím odšklbnúť hlavu operenému dravcovi či zákerne doň dobiedzať, pokiaľ sa vysilený vták nevzdá a skončí roztrhaný na márne kúsky.

Zdochlinár cítil smrť.

Cítil ju všade. Cítil ju v prichádzajúcej búrke. Visela nad krajinou ako temný opar a bodala pálivými lúčmi slnka. Bola v každom rozžeravenom kameni, v syčiacich plazoch i v otrávených tŕňoch suchého kriačia. Krajina bola zaplavená príznakmi smrti ako umierajúce mesto morom.

Predsa však zdochlinárove oči niečo zbadali aj čosi iné.

Za nízkym balvanom ležalo telo. Nehýbalo sa. Bolo ľudské, pohodené ako handrová bábika, ktorú už nik nepotrebuje. Ľavá ruka vykrútená, nohy násilne vystreté.

Ten človek je akiste mŕtvy, ak by aj omdlel, nemôže ležať na zemi v takej čudnej polohe – prebleslo hladnou mysľou dravca. Potešilo ho to. Hneď sa mu rozbúšilo srdce a rýchlo si pritiahol krídla k telu. Začal prudko klesať s očami upretými na zem. Uvidel, ako v diaľke jeho smerom cvála na čiernom koni štíhla postava. Bola ešte ďaleko, nemohla ležiaceho človeka vidieť.

Veľký vták sa rýchlo rozhodol. Dostane do seba aspoň pár hltov, než sa neznámy na čiernom zvierati k nemu priblíži príliš blízko.

• • •

Rišo sa rozkašlal a zistil, že je živý. Pokúšal sa pohnúť, no pochopil, že to nebude jednoduché. Ľavá ruka mu bezvládne ležala pri tele a hlava išla vybuchúť. Mal pocit, že ak by sa čo i len pokúsil o akýkoľvek pohyb, lebka by sa mu otvorila ako ťažká kniha.

Niečo sa nepodarilo.

Dačo nevyšlo a on sa neocitol v kráľovstve trpaslíkov, ako mal.

Pamätá si, že vstúpil do magického tunela, ktorý ho mal preniesť späť z Bratislavy. Ešte teraz cítil, ako si nechty zatínal do dlaní, aby si dodal odvahu. Žalúdok sa mu nadvihoval, akoby brázdil rozbúrené more malou bárkou.

Prenos do tohto sveta sa nevydaril. Aspoň nie tak, ako sa mal. Buď zlyhali vedmine čary, alebo ho kúzlami chcel zachytiť Temný pán. Nevedel to presne. Istý si však bol tým, že sa ocitol niekde, kde nemal.

„Do kelu!“ precedil tlmene.

Výdych z úst rozvíril sypký prach a pokryl mu vlasy zlepené potom.

Moje knihy! – zrazu mu zišlo na um a snažil sa pohnúť hlavou.

Do mozgu mu vystrelila bolesť, akoby doň ktosi strelil tisícky klincov, no ešte horšie na tom bolo jeho rameno. Zasyčal.

„Taška! Kde mám tašku?!“ pozeral sa doľava, ale vo výhľade mu zavadzali hnedasté suché trsy.

Veľká taška tam nebola.

Napadlo mu, že môže ležať pri jeho chrbte. Cítil tam akýsi čudný tlak, čo mohlo byť tým, že sa opieral o tvrdé dosky kníh.

Znova sa pohol, a silná bolesť prešla celým telom.

Ešte nie – pomyslel si – ešte si poležím. Potom opatrne pozisťujem, či nemám niečo zlomené a ak budem mať šťastie, pokúsim sa vstať zo zeme skôr, než zapadne slnko.

„Šťastie!“ zafučal bolestivo, no s trpkou iróniou v hlase.

Šťastím môže byť to, že si vykĺbil rameno a nie krk, že sa ocitol v neznámej pustatine a nie v Šajdánovom brlohu, že jeho srdce bije a pľúca nasávajú vzduch. Je stratený, no mohol dopadnúť aj horšie. Mohol teraz ležať kdekoľvek inde...

... kdekoľvek inde! – prebleskli mu tie slová hlavou a zamrazilo ho.

Kropaje potu mu pokryli špinavé čelo a srdce mu zovrelo. Nasucho preglgol. V tom okamihu sa prestal zaujímať o svoje dokaličené telo aj o to, čo ho čaká.

Uvedomil si hroznú vec.

Taška.

Taška plná kníh, plná vedomostí z jeho sveta, môže byť teraz kdekoľvek inde. Hoci aj v rukách nepriateľa. Môže byť v pazúroch samého Temného pána!

Čo som to len urobil! – privrel oči – Čo som to za trubiroha! Ako som len mohol chcieť preniesť vedomosti do tohto sveta?!

Prudko sa pohol, až sa mu zatmilo pred očami. Svaly sa mu napli a telo sa naplnilo tupou bolesťou. Predsa sa však premohol, zdvihol sa a čo najrýchlejšie sa poobzeral okolo seba.

Zbadal len svoj vlastný tieň. Hlava sa mu zatočila a on znova padol na zem.

Kníhy boli preč.

• • •

Zdochlinár dosadol priamo na nohu raneného mladíka a pevne doň zakvačil pazúry, ako to robia všetky dravce, keď lovia z výšky. Nesledoval, či je jeho obeť živá, či nie. Nebol na to čas. Blížila sa búrka a on vedel, že v takej prietrži mračien, ktorá nastane, sa lietať nedá. Mal aj pochybnosti o úmysloch dvojnohej bytosti na konskom chrbte, ktorá sa napodiv približovala rýchlejšie, než by si bol želal.

Roztvoril zobák a zachytil doň mládencove pevné nohavice aj s kusom kože a mäsa.

Sprudka šklbol.

Rišo sa zaraz prebral a od bolesti hlasito zreval. Kus jeho vlastného mäsa visel dravcovi zo zakrvaveného zobáka a rana sa hneď naplnila horúcou krvou.

Zdochlinožravca mládencova rýchla reakcia prekvapila. Mäso mu vypadlo na prašnú zem a sprvu zarazený sa rozhodol, že si zobne z nešťastníka ešte raz. Hlad mu zatemnil mozog, prestal vnímať všetko okolo seba a videl len červenú mláku a chutné mäso na človečej nohe.

Šíp vystrelený z elfského luku mu však v ďalšej činnosti zabránil.

Preletel mu okom, roztrhol mozog ako kus handry takou silou, až sa mu hlava vytrhla z krku a šíp ju odniesol do diaľky.

• • •

Rišo otvoril ústa, aby od zdesenia vykríkol. Zaútočil naňho vták, ktorého bezhlavé telo sa teraz šklbalo vedľa neho. Videl už množstvo hrôz, tento výjav ho však ohromil.

„Už je to v poriadku!“ začul zneďaleka hlas.

Lamia sedela na koni a ľahostajne si upravovala svoj tulec.

Mladý muž, možno tulák, na smrť dokaličený a ležiaci uprostred vyprahnutej prérie, sa na ňu pozeral s očami plnými strachu. Jeho odev bol nezvyčajný. Možno ho ušili trpaslíci, možno...

Nie, − pomyslela si sivá elfka, − to nemôže byť on.

Šťastie praje pripraveným a ona bola pripravená pomstiť svojho otca. Lenže šťastie nie je lepkavá miazga zo stromu, aby sa naň nalepila a nedala sa zoškrabať.

Nie, – prešlo jej znova mysľou, – to nemôže byť ten prekliaty Rišo. To nemôže byť on, človek, kvôli ktorému otec zomrel!

„Ako si sa sem dostal?“

Kôň sa pohol, no ona ho pevne zarazila.

Chlapec neodpovedal. Nekontrolovateľne sa triasol, až kvapky potu z neho prskali na zem.

„Chcel, ...ten vták ma chcel zožrať!“ neveriacky ostril oči na zdochlinu.

„No, oni to občas robia, keď sú hladné. Teš sa, že to nebol nejaký škrat! Ten by sa ti hneď pustil do brucha a pečeň by ti žral pred očami.“ Lamia šikovne zoskočila z koňa a pre istotu si vytiahla jeden zo scimitárov. Dotkla sa ním mladíkovej brady a zadívala sa mu do očí. „Ošetrím ťa a musíme preč. Blíži sa búrka. Treba sa schovať.“

Blíži sa búrka – tým si bol istý aj Rišo.

• • •

Už len pri pomyslení na tú cestu sa Rišovi dvíhal žalúdok. Spomínal si, ako ho sivá elfka chytila oboma rukami a nedbalo vyhodila na konský chrbát. Pamätal si, že sykol bolesťou, keď mu zaprašťalo v rebrách. Bol si istý tým, že ak aj jeho telo prechod do tohto sveta vydržalo, on cestu na chrbte čierneho tátoša určite neprežije.

Prežil.

Prebral sa až v skalnej pukline. Bola tma. Ležal pri slabom ohni a pri ňom sedela jeho záchrankyňa. Vonku prudký vietor rozhadzoval prúdy vody na všetky strany a menil vyschnuté korytá na hučiace riavy.

Lamiu však počasie očividne netrápilo. Za ňou opatrne podupával kôň. Elfke aj zvieraťu stačilo, že sú v bezpečí. Hľadela na ostrie jednej zo svojich zbraní, na ktorej sa ligotavo odrážal blkot ohňa. Potom namierila zrak na drobné čierne veci, rozhodené na zemi pred ňou.

„Obradné šable ma povedú cestou, ktorú si sama zvolím,“ prehovorila k plameňom.

Mladý muž sa pohol. Pocítil úľavu, keď pohýbal rukou. Bola funkčná a príliš ho ani nebolela. Nohu mal obviazanú a plazivé bodanie v rebrách sa zmiernilo. Trup mu elfka počas spánku spevnila bielou látkou. Odviedla dobrú robotu, hoci vedel, že nie je vyliečený, lebo v hlave mu ešte stále dunelo.

„To si vyčítala z tých kociek? A vybrala si si?“ opýtal sa Rišo potichu.

Odpovedala mu bez toho, aby sa obzrela, aby naňho obrátila svoju posmutnelú tvár.

„Vybrala? Musela som. Cestu pomsty. Je to len časť odkazu, ktorú mi kocky našepkávajú.“

Mládenec nahlas preglgol. Nevedel, čo pre elfov znamená cesta pomsty, no jej hlas bol strohý a prísny. Radšej sa nechcel viac vypytovať.

„Ďakujem,“ zašepkal.

„A za čo?“

„Že si ma zachránila. Že si mi ošetrila rany. Zaiste si musela použiť elfské kúzla, aby si mi vyliečila rameno.“

„Elfské kúzla? Pche! Ty na ne veríš?“ odvrkla.

„Aj u nás by mali lekári problém s takýmto zranením,“ pohýbal Rišo rukou.

„U vás? Odkiaľ vlastne si?“ spýtala sa ho.

„Ja... ja som... Som... som odtiaľto. Toto je môj svet. Kráľovstvo trpaslíkov...“

Vstala, podišla k nemu a hrot zbrane oprela o jeho ľavé líce. Potiahla. Rovnako ako malé deti, keď držia v ruke ceruzku a robia prvé čiary na papier. Zabolelo to.

„Akosi ti neverím!“ pozrela mu do očí. „Povedz, odkiaľ si?!“

„Z... som z Bratislavy. Je to inde, nie tu.“

„Takže Rišo. Si to ty! Ten slávny Rišo či Richard, alebo ako ťa to volajú,“ ironicky sa zaškľabila. „Myslela som si to. Hrdina bitky o kráľovstvo hlúpych skrčkov. Trpaslíci tvoje meno vyslovujú s priveľkou úctou. Mám sa ti aj ja pokloniť?“

Richard nechápal, ako to myslí. Vysmievala sa mu? Kov, ktorý sa mu práve zarezával do kože, bol však dobrým argumentom, aby nezačal s obhajobou trpasličej rasy. Opatrne prikývol.

Lamia sa práve uistila v tom, čo potrebovala vedieť. Odstúpila a s hnevom kopla do zeme. Spod jej nôh vyprskla hlina priamo do mladíkovej tváre.

„Rišo!“ vyslovila s odporom jeho meno.

Obrátila sa a sadla si späť k ohňu.

• • •

Šajdán sedel na tróne a pohľad mal upriamený na kľačiaceho ghúla.

Poklepkal po vyrezávanom operadle vyrobenom zo stehennej kosti človeka, potom ho pohladil svojou drsnou dlaňou.

Všetky kosti na jeho tróne boli ľudské. Úplne všetky. Bol si tým istý, veď osobne tých úbožiakov pozabíjal. Zaživa im vytrhával chrbtice z tela, varil ich v kotle, aby sa mäso lepšie oddelilo od kostí. Aj preto bol na svoj trón náležite hrdý. Teraz mu však okrem rytmického poklepkávania nemohol venovať viac pozornosti.

Ghúl stojaci pred ním, oblečený v dlhom čiernom plášti, nedával na sebe znať, že má strach.

A pritom sa tak bojí – povzdychol si Temný pán.

Cítil z neho úzkosť, priam hrôzu, ktorá sa zväčšovala, len čo sa Šajdán pohol a sprudka sa postavil.

„Chceš mi povedať, že vám ušiel?!“ namieril ukazovák doprostred ghúlovho čela.

„Stratil sa, môj pane. Škrati mali tú skupinu skrčkov zadržať. Aj zadržali. Sami by ich pohlušili ešte pred naším príchodom. Takí boli trpaslíci hlúpi. Nalákali ich do pasce ako myši na syr. Nebyť tej sivej. Tá ich potom pozabíjala. A kým sme došli, bola preč.“

„Sivej?“

„Elfka. To ona musela Korraka zobrať so sebou, lebo jeho telo sme na bojisku nenašli. Ona má na svedomí náš neúspech.“

„Ty máš na svedomí váš neúspech!“ opravil ho Šajdán.

V tej chvíli sa jeho prst zmenil v rozhorúčený kov, ktorý následne vrazil ghúlovi do lebky.

Temný elf ani nehlesol. Jeho telo ešte chvíľu kľačalo, potom so zadunením kleslo k zemi.

Trojica ďalších ghúlov stojacich obďaleč zmeravela. Strach ich nútil otočiť sa a ujsť, dobre však vedeli, že pred ich pánom útek nie je možný. Preto len stáli bez pohnutia s ľadovými výrazmi na tvárach.

„Kde ste Korrakovu stopu stratili? Povedzte mi!“ Šajdán sa

k nim priblížil ako plazivá hmla.

„V močiaroch, môj pane. Nezostal tam po ňom ani jeho pach. Ale pôjdeme späť a budeme hľadať...“

„Koho?“

Jeden z nich dobre vedel, že Temný pán nikdy nedáva jednoduché otázky a od správnej odpovede závisia ich životy. Predsa len nabral odvahu a ozval sa.

„Sivú elfku, ó, Vznešený. Tam, kde je ona, musí byť aj kráľ krpatých opičiakov.“

„Správne,“ uspokojene sa opäť usadil. „Aké je tvoje meno?“

„Gheomor, pane.“

„Tak Gheomor? Práve si sa stal veliteľom. Bez elfky sa späť nevracajte. Pôjdete všetci traja.“

„Len traja?“ zadivil sa ďalší z ghúlov.

Nemal sa ozývať.

Ten deň nepatril k Šajdánovým najlepším. Trápilo ho čosi iné než len stratený trpasličí kráľ.

Ako blesk sa vyrútil na ghúla a nebadaným pohybom mu dlhým nožom preťal hrdlo. Ten ledva dokázal chytiť sa krku a zachrčať. Z úst mu vyprskla krv, ktorá sa liala aj zo širokého otvoru pod bradou. Ďalšia diera v tele sa mu otvorila, keď mu Šajdán nožom bodol do brucha. Na čepeľ si namotal črevá a potiahol. Ozval sa tlmený zvuk, ktorý však umierajúci ghúl ledva počul. Dopadol na zem a začal sa mykať v smrteľných kŕčoch.

„Tak len dvaja,“ usmial sa démonicky Temný pán na zmeravenú dvojicu.

• • •

Lamia nespala. Tento stav prenechala Rišovi, ktorý v kúte pod skalným previsom nahlas odfukoval. Dívala sa na blesky, ktoré pretínali nočnú oblohu a zabodávali sa do rozmočenej krajiny. Zem dýchala. Prívaly vody menili jej suchom zvráskavenú tvár. Už teraz bolo cítiť, ako sa príroda začína prebúdzať. Kvety, ktoré doteraz driemali pod hrubou kôrou osamelých kríkov, hneď ráno začnú svojou vôňou vábiť okolitý hmyz. Zver vylezie zo svojich hlbokých úkrytov a očami bude prechádzať po farebnom plátne, do ktorého sa zaodeje celý kraj. Všetko bude kvitnúť, rásť, všetko bude šťastné.

Len Lamia slovo šťastie nepozná.

Nemôže poznať, nesmie poznať. Jej cesta sa končí. Posledná obeť, ktorou splatí otcov dlh životu, spí za jej chrbtom. A potom ona. Nič nemôže ostať po vykonanej pomste.

Teraz, keď jej korisť upadla do snov, mala by Rišovi prebodnúť srdce. Ozubený ghúlsky nôž, ktorý si schováva v sáre vysokých čižiem, je na to ako stvorený. Temní elfovia budú poctení, keď objavia svoju zbraň v tele ich najväčšieho nepriateľa. A ak mŕtvolu chlapca nájdu trpaslíci či ľudia – aspoň sa zväčší ich nenávisť

k Šajdánovi. Ktovie, možno mladíkova smrť zmení osud celého sveta.

Lamiinou mysľou sa však prevaľovala vlna pochybností. Je si naozaj istá tým, čo robí? Veď si nebola istá ani stopami, ktoré cez deň objavila v stepi! A nie si je nimi istá doteraz! Ako môže nepochybovať o potrebe pomsty za otcovu smrť?!

Kocky. Tie prekliate veštecké kocky.

Obradné šable vedú po ceste, ktorú si treba zvoliť. Činy, ktoré budú vykonané, povedú k obydliu samého Stvoriteľa... tak málo z nich vedela vyčítať. Čo to zlomené srdce? Čo priateľská ruka? Vari jej pomstu pomôže vykonať niekto blízky? A horiaci had? Čo znamená ten symbol? Vždy rovnaké obrazce, ktorých význam nepozná.

V tejto pustatine stráca svoje elfské zmysly. Cíti to. Odchádzajú z nej rovnako ako pot, ktorý za horúceho dňa vysávajú lúče slnka.

Vstala od ohniska a podišla bližšie k spiacemu mladíkovi.

Bude to také ľahké.

Z čižmy vytiahla ostrý nôž. Dlhú čepeľ pohladila prstom

a prešla ňou až k bohato zdobenej kostenej rukoväti.

„Elfka!“ strhol sa zrazu zo spánku spotený mladík. „Elfka! Ty mi musíš pomôcť!“ povedal. „Trpaslíci... všetci sú v ohrození. Musíš mi pomôcť!“

Nevšimol si, ako Lamia založila ruku za chrbát a zasunula vražednú zbraň za opasok.

„Ja?“ začudovala sa. „Ale ja nemám záujem pomáhať ti. Hrdina!“ Posledné slovo mu ironicky vyprskla do tváre a naznačila krivý úsmev. „Pomohla som ti už dosť.“

„Ale... ale Šajdán,“ jachtal, „Šajdán môže získať niečo, čo som preniesol sem z môjho sveta. Z Bratislavy!“

„A to?“

„Vedomosti. Knihy. Ak ich získa... dúfam, že ešte nezískal..., dokáže vyrobiť také zbrane, voči ktorým sa obyvatelia tohto sveta, dokonca ani elfovia, nebudú vedieť brániť.“

„Je to tvoj boj, nie môj. Budeš si musieť poradiť sám. Len čo vyjde slnko, každý z nás sa poberie svojou cestou,“ zaklamala. Dobre vedela, že chlapcove oči už nemajú uvidieť ranné zore. Nikdy sa z tejto jaskyne nedostane. Nesmie. Ghúlska oceľ sa ešte tejto noci napije jeho krvi.

„A čo aelgroch?! Nesľúbili siví elfovia, že budú bojovať proti Šajdánovi? Alebo mieniš ten sľub porušiť?“

„Aelgroch!“ zasyčala ako had, „Aelgroch je neporušiteľný sľub, a ty to vieš!“

Odstúpila od neho, tvár jej skamenela.

Rišo si vydýchol. Dosť nahlas, aby to elfka počula.

„Zajtra začneme hľadať moje knihy!“ povedal rozkazovačne.

Ona sa už zahľadela von. Hrom zahrmel, no bol už ďaleko. Búrka sa strácala z krajiny rovnako ako z jej mysle.

Aelgroch? Je nad cestu pomsty alebo nie? Ak teraz chlapca zabije, poruší sľub, ktorí prisahali všetci siví elfovia? Sľub, že na veky vekov budú bojovať proti zlobe Temného pána. Čo je dôležitejšie? Pomstiť otcovu smrť, alebo zabrániť Šajdánovi, aby získal ešte väčšiu moc?

Aelgroch môže Riša zachrániť – pomyslela si. Zatiaľ. Krvná pomsta je však tiež neporušiteľným sľubom.

„Nebudeme hľadať knihy,“ odporovala mu po chvíli. „To by sme hľadali ihlu v kope sena. Môžu byť hocikde. Zoberiem ťa k trpaslíkom! Povieme im, čo sa stalo. Potom ma už neuvidíš. Nikdy. Splním svoj aelgroch.“

• • •

„Mám pre teba úlohu!“ Šajdán vošiel do veľkého vojenského stanu.

Jeho hlas bol chrapľavý a znel ako hlas unaveného starca. Rovnaká bola aj podoba, do ktorej sa vtelil. Temný pán rád menil svoj výzor. Ohnivý šíp, divoká zver, vetchý starec v jednoduchej ľanovej tunike – to boli jeho obľúbené spôsoby, ako vystupovať pred ostatnými. Nikdy sa však nemenil jeho pohľad. Vždy bol rovnako krutý, bez akejkoľvek milosti, plný čistého zla.

Najradšej však mal svoje vlastné telo. Vysoký temný elf s hrdým postojom, štíhly s bledou, vpadnutou tvárou. Mágia v ňom blčala, hrabala sa von ako živočíšna energia z mladých mužov, keď sú v blízkosti žien.

Teraz sa ako starec pomalou chôdzou sa približoval k prični, na ktorej ležal unavený Axtlapánec.

„Mám pre teba úlohu!“ zopakoval trasľavým hlasom.

Čakoratl, tak sa axtlapánsky bojovník volal, nespal, len oči mal zatvorené. Bol otočený chrbtom a počul, ako k nemu starý muž kráča. Vedel, o koho ide, no nemal vôľu otočiť sa. V duchu si predstavoval, že tam Šajdán nie je, že je to len ilúzia, klam, ktorý ho má vystrašiť.

Keď však už bol pán Zla dostatočne blízko, uvedomil si, že sa osudu nevyhne. Otočil sa a zadíval sa na starca.

„Pane, čím ti poslúžim?“ vstal sa z lôžka a kľakol si na zem.

„Vraj si najlepším stopárom medzi svojimi. Mám pravdu?“

„Ja, pane? Viem len stopovať zver, rovnako ako ostatní moji bratia.“

„Si vraj lepší. Oveľa lepší. Ale dúfam, že nie si axtlapánskym mystikom,“ chytil ho za rameno a tak pevne stisol, až v mužovi stuhla krv v žilách.

Ten však nechcel ukázať svoju slabosť a zaťal zuby.

„Nie, pane. Som lovec. Otec ma naučil stopovať korisť ešte ako dieťa,“ odpovedal automaticky, bez toho, aby si uvedomil, že klame samému Temnému pánovi. Naučil sa tieto slová naspamäť. Vtĺkol si ich do mozgu, až sa stali prirodzenou súčasťou jeho bytia. Bez nich by už dávno neexistoval. Zbavili by sa ho, ako sa zbavili ostatných mystikov. Pomalým, krutým spôsobom.

„To som rád. Vieš, že nik iný okrem mňa nemôže vládnuť kúzlami. Ani tými vašimi primitívnymi čarami.“

„Nie som mystikom, ó, Vznešený.“

„To je dobre, vojak. Predsa som sem neprišiel, aby som ťa zabil. Nájdeš mi Riša. Toho ľudského červa, čo sa odvážil vzoprieť sa mi a pridal sa k trpaslíkom. Je kdesi v stepi. Vedma ho tam preniesla. Vystopuješ a ulovíš mi ho!“

Starcova tvár sa zmenila. Krutosť, ktorá bola pod jej povrchom, vyšľahla ako mocný prúd lávy a naplnila ju agóniou čistej zúrivosti. Čelo, už aj tak zvráskavené, sa zvraštilo ešte viac a suchá koža na jeho lícach sa napla, až začali praskať žilky a farbiť tvár do fialova.

„Rozumiem, pane. Vykonám. Nájdem vám toho človeka.“

Starec ostal ešte chvíľu stáť a díval sa, ako sa Axtlapánec balí. Videl jeho neisté pohyby. V jeho správaní nebolo cítiť ochotu, lež strach. Šajdánovi to však neprekážalo. Strach mení osudy, to vedel dobre. Potom sa pohol a vyšiel zo šiatra. Viac sa o stopára nestaral. Vykoná, čo mu rozkázal. Aj keby ho to malo stáť život. Strach z Temného pána je silnejší než strach zo smrti.

Šajdán zmenil podobu a zrazu stál vo svojom stane ako pravý ghúl, silný a mocný. Najmocnejší v celom tomto svete. A taký aj bude! Pán tohto prekliateho sveta.

Žiadne ľudské šteňa neprekazí jeho plány. Už viackrát sa mu to človieča postavilo do cesty. Po nedávnom boji s vedminými kúzlami však vedel, že teraz sa Rišo späť k trpaslíkom nedostal. Je stratený a opustený. A najlepší stopár sa vydáva po jeho stopách.

Osada bola bezvýznamná. Taká bezvýznamná, že dokonca nemala ani meno. Tamojší ju volali dedinou, no také označenie si rozhodne nazaslúžila. Zopár domov stálo pri potoku, ten však väčšinu času trpel suchom, prípadne v ňom voda tiekla len cícerkom. Kaplnku v strede osady zabudli dokončiť, napriek tomu k nej každý deň ktosi nosil kytice divých makov. Na vyšnom konci bola osada zakončená zanedbaným cintorínom a na opačnom zasa stála krčma.

Len čo sa spustil lejak, väčšina chlapov sa nahrnula do hostinca, a to aj preto, že nemali chuť počúvať svoje ženy, ktoré dopredu bedákali, ako im potok bude podmývať biedne chyže. Hluk dažďa bolo počuť aj vo vnútri krčmy a nedokázal ho prehlušiť ani praskot dreva v horiacom krbe.

Ľudia posedávali na stoličkách a bavili sa. Aj zopár žien v tmavom rohu miestnosti sedelo pri stole a nahlas klebetilo. A rovnako ako chlapi, aj ony sa dívali na cudzinca, ktorý vošiel dnu.

Sivý elf mal vlasy premočené, zo šiat na drevenú podlahu stekala studená voda.

Dorazil len pred chvíľou.

Osadenstvo zmĺklo a uprelo naňho zvedavé pohľady. Elf si ich nevšímal a zdalo sa, že aj oni prestanú po čase zízať.

„Čo to bude?“ znudene sa ho opýtal bradatý krčmár.

„Niečo na jedenie. Aj ubytovať by som sa rád. Na jednu noc.“

„Toto je šenk pre ľudí. Sivých tu neubytovávam,“ odpľul si telnatý muž, „A ako sa tak pozerám, jedlo už došlo. To vieš, všetci sa sem nahrnuli a žrali jak zdivení...“ Uchechtol sa a ukázal rukou na posedávajúcich.

Elf vnímal zamračené tváre a skúmavé oči, ktoré ho napriek predstieranému nezáujmu podozrievavo sledovali.

„Tak nemáš?“ s chladnokrvým pokojom sa opýtal.

„Nie, nemám. Pre takých, ako si ty, som nikdy nemal.“

Osada síce nemala meno, predsudkov v nej však bolo veľa. To cudzinec mohol zistiť, už keď zostúpil z koňa. Stretol sa s opovržlivým pohľadom šenkárovho sluhu a už vtedy mu svitlo, že pýtať sa na nocľah v krčme asi nebude najlepší nápad.

Riskol to.

Teraz jasne zazrel nôž v rukách jedného z pijanov a ďalší mu pohľadom naznačil, že by urobil lepšie, ak by sa vrátil tam, odkiaľ prišiel.

Otočil sa a odkráčal späť k dverám.

„Počkaj!“ jeho dlhé uši začuli krčmárov hlas. „Jesť ti nedám, ale nikto nebude hovoriť, že mu v Karlovej krčme nenalejú. Poď späť, dám ti pivo. Zohreje ťa.“

Elf nebol smädný. Dobre vedel, že pivo jeho hlad nezaženie a už rozhodne nezahreje, napriek tomu sa postavil opäť k pultu a nechal si naliať do krígľa mútny nápoj s hustou penou.

Odpil si.

„Zaplatím, neboj sa!“ povedal šenkárovi.

„Ja viem, že zaplatíš, inak by som ti nenalial.“

„Ty, počuj! Čo tu vlastne hľadáš?“ otočil sa naňho cudzí chlap.

„Ja,“ obrátil svoj pohľad k nemu a uvedomil si, že sa mu akosi ťažko obracia jazykom, „ja som...“

„Čo si?“ neznámy k nemu podišiel bližšie.

Sivý elf jasne videl jeho tvár. Akoby sa jeho zmysly ešte viac zostrili. Rozoznal každý mastný vlas na strapatej hlave, videl, ako sa chlapovi v špinavej brade hemžia vši a cítil odporný zápach z jeho úst, v ktorých už väčšina zubov chýbala a zvyšok bol polámaný.

Jazyk, pery, celá tvár mu však stŕpla a nepríjemne brnela. Keď mu začali tŕpnuť aj končeky prstov, vedel, že je zle.

„Ja som...“ nedokončil. Telo mu zmeravelo. Ruky ovisli a stuhli, ako by ich mal z kameňa, rovnako aj nohy. Celý trup si prestal cítiť. Pokúsil sa zdvihnúť pravú ruku k lícu, no skôr než sa mu to podarilo, padol na zem ako podťatý.

„Kretén si,“ kopol doňho smradľavý muž. „Vypiješ každú sračku.“

• • •

„Už si hore?“ do uší sa mu vtisol dievčenský hlas.

Ešte než otvoril oči, pohol rukami. Stuhnutie už prešlo, no pocítil ťarchu ťažkých železných okov. Ruky aj nohy mal spútané a reťazami priviazané k drevenému stĺpu.

„Hej! Si hore?“

Elf zamrkal očami a zamieril ich k postave, ktorá bola rovnako pripútaná oproti nemu. Podľa hlasu predpokladal, že to bude mladé dievča, no mýlil sa. Bola to trpaslíčka. Sedela na studenej zemi a s nechuťou hrkotala svojimi okovami na rukách. Dlhé vlasy, kedysi slušne posplietané do dvoch vrkočov, boli teraz rozstrapatené s pozapichovanými stebielkami slamy.

„Čo tak čumíš?“ vypúlila naňho svoje mandľové oči. „Ešte si nevidel trpaslíka?“

„Trpaslíka hej. Trpaslíčku nie.“

„Jááj, elfík si myslí, že trpaslíci nemajú ženy, šak?! A co? Rodýme sa zo skál a kamenov?“

„Nie. Len sa hovorí, že všetky trpasličie ženy sú zarastené.“

„Rovnako jak elfky. Tam dole,“ zachichotala sa.

Odpoveď trpaslíčky elfa zmiatla, no nedal to na sebe znať. Vedel, že skrčkovia sa nikdy obzvlášť slušne nevyjadrovali. A vek spútanej hulvátky sa dal len ťažko určiť. Výzorom bola čosi medzi dospievajúcou a dospelou. Tvár mala jemnú, no ruky silné a žilnaté ako roľník, ktorý už celé veky robotuje na poli.

Vo vedľajšej miestnosti sa ozvali zvuky. Niekto tam bol a hlasito mrmlal. Preto zmĺkli, pokiaľ nezačuli odchádzajúce kroky.

„Kde to sme?“

„Pokukaj sa a uvidýš! Sú tunak sudy, múka, aj chleba, čo im hnyje na polyci. Asi to bude skladisko. Nye?“

„A... ako som sa sem dostal?“

„Jak?“ uškrnula sa. „Chlastom. Chlemtal si pivo a v nom bolo volajaké svinstvo rozpustené. Prenésly ta semká a zvázaly. Tak si tu. Aj já som sa sem hentak dostala.“

„Aj ty si pila pivo?“

„Né. My, slušné trpaslýčie dyevčatá, pijeme len moč elfích panyen. Čo iné som mala chlontat?“

Tu sa už elf aj napriek nepríjemnej situácii musel usmiať. Málokedy sa stáva, že by dokázali siví elfovia vyčariť na svojej tvári úsmev, preto sa trpaslíčka zatvárila nadmieru čudne, keď zbadala, ako sa oproti sediacej postave úzke pery stočili k smiechu.

„Čo vlastne od nás chcú?“

„Na elfa máš slabý sluch, že ich neočuješ. Práve sa bavia o nás. Sú taký hlučný, až sa steny otrásajú. Šak sa len započúvaj.“

A naozaj. Odniekiaľ zblízka prichádzali hlasy skupinky opitých chlapov, ktorí rozčúlene diskutovali. Museli sedieť za jedným stolom, občas zavrzgli nohy stoličiek, dakto buchol krígeľ o dosku. Ženy už v krčme neboli. Vrátili sa domov hneď, ako zistili, že dážď začína poľavovať.

„Myslíš, že príde?“ ozval sa hlas.

Patril zarastenému ožranovi, ktorý sa ako posledný prihovoril elfovi. Toho až zamrazilo, keď si spomenul na silný puch mužových špinavých šiat.

„Hovorím ti... príde!“ riekol druhý. „Jeho armáda sa zbiera na západe a mieri rovno týmto smerom. Čo si myslíš, že Šajdán tým bláznivým skrčkom odpustí potupu z prehratej bitky?“

„Trpaslíčka a ten chmuľo budú našimi poistkami. My mu ich odovzdáme a nechá našu dedinu na pokoji.“

„A ty si myslíš, že sa s ním dá dohodnúť? Zmetie nás z povrchu skôr, než mu tých dvoch privedieme.“

„A čo máme robiť?“ ozval sa šenkárov hlas. „Len takto sa môžeme zachrániť! Teraz, keď sme získali toho tupého sivého...“

Viac už elf nepotreboval počuť. Trhol nahnevane reťazami tak silno, až sa mu na spútanom zápästí zjavili krvavé šrámy.

„To je hlúpy plán!“ zakričal nahlas, aby ho počuli až do krčmy.

„Aj ja si myslím,“ povedala nahlas trpaslíčka, „ale čo fčul narobíš. Ludya sú raz taký. Sprostý jak bačkora. Nestaraj sa ty, elfík, o ich plány. Staraj sa o ten svoj.“

„O svoj plán? A aký?“ zadivil sa.

„Predsa jak odtálto utyéct.“

• • •

Šumenie dažďa ustávalo a už len kde-tu dopadla nočná kvapka na drevené šindle. Mesiac, ako správny pastier, zaháňal oblaky preč a miesto nich sa na oblohe zjavoval jagavý svit hviezd.

V sklade bola naďalej tma. Skoro úplná tma a nebyť toho, že trpasličiemu národu rovnako ako elfom stačí k dobrému zraku len slabý prúžok svetla, trpaslíčka by si nemohla všimnúť, ako sivý elf zatvoril oči a začal zhlboka dýchať.

Premýšľal. Hľadal možnosti, ako utiecť.

Ona už plán mala. Vždy sa vedela dostať zo šlamastík, ktoré ju priam vyhľadávali. Nebola už deckom. Mala päťdesiat. Pre človeka tento vek značil, že väčšinu života už má za sebou a čím ďalej, tým viac sa do jeho myšlienok dostáva smrť. No trpaslíci len v tomto veku prestávajú byť deťmi a trpaslíčie slečny sa v päťdesiatke vydávajú. Lujsa, tak sa volala, si však ženícha nehľadala. A nikto nehľadal ju. Vrstovníci sa jej vyhýbali a ona sa im ani nedivila. Bola silná ako dvaja statní chlapi. Už ako batoľa dokázala holými rukami zahrdúsiť veľkého potkana, ktorý sa jej vkradol do postieľky. Keď mala šesť rokov, rovesníčky sa Lujse začali vyhýbať. Jednej nechtiac zlomila ruku tak, že ju udrela paličkou od detského bubna. O pár rokov ju nechceli medzi seba ani chlapci. Hrať sa s ňou, to si každý koledoval o úraz.

Lujsa však na svet nezanevrela. Mala dvoch starších bratov. Tí sa chceli stať vojakmi. A ona tiež. Darmo jej to matka zakazovala, darmo jej dohovárala, nič nepomáhalo. Len čo sa naskytla príležitosť, prikmotrili sa k drsným mužom v trpasličích kasárňach a učili sa, ako odrážať výpady nepriateľa, ako poriadne ťať sekerou, ako používať štít zarovno s mečom a najmä... ako nadávať. Nakoniec zakročil otec. Povedal rázne NIE, synov zamestnal vo svojej dielni a milá Lujsa sa poslušne vrátila k mame a domácim prácam. Prestala sa smiať, prestala rozprávať. Až keď sa nad ňou rodičia zľutovali a mohla byť aspoň pri otcovi a bratoch, nálada sa jej vrátila a šibalské oči sa rozžiarili.

Teraz je to už skoro mesiac, čo sa vykradla z trpasličieho mesta von do sveta, aby našla svojho otca. Matka aj bratia ju od toho odrádzali. Jej však tvrdohlavosť nedala. Otec išiel s kráľom Korrakom na výpravu proti škratom, ktorí sa potulovali po okolí a prepadávali obchodné karavány. Otec vedel narábať so sekerou lepšie než hocaký žoldnier, aj keď mal radšej kliešte a skrutkovač. Bol zámočníkom a na svoje remeslo nedal dopustiť. Kráľ potreboval každú ruku, ktorá dokázala držať zbraň. Po vojne so Šajdánom ostalo málo schopných bojovníkov a bolo potrebné vyčistiť krajinu od škratej hrozby, preto sa Lujsin otec k nim pridal.

Korrak sa snažil byť dobrým vládcom, no bystrého ducha nezdedil. Tým si bola Lujsa, malá trpaslíčka, istá. Nebyť pána Riša, na ktorého často, predtým než zaspala, myslela, teraz by bolo ich kráľovstvo zrovnané so zemou.

Keď jej otec odchádzal, Lujsa mala zlé tušenie. Čosi jej hovorilo, že výpravu nečaká šťastný koniec. Preto si zbalila len to najpotrebnejšie, samozrejme, aj svoju obľúbenú obojručnú sekeru, ktorú jej daroval starší brat, a vybrala sa do noci.

Trvalo jej dlho, kým narazila na stopy Korrakovho vojska. Strávila mnoho dní a mnoho nocí potulkami po krajine, ktorú nepoznala. Nakoniec ich našla. Rozsekané telá škratov a trpaslíkov ležali porozhadzované po bojisku. Krv sa už dávno vpila do tmavej pôdy a uhasila smäd okolitému rastlinstvu. Zbabelé zdochlináre hodovali na hnijúcom mäse a porozťahovaných črevách.

Lujsa vedela, že je tu. Ležal uprostred posekaných škratích tiel. Jej otca sa požierači mŕtvol akoby zázrakom nedotkli a ona mu mohla ešte naposledy pohladiť hustú bradu a dotknúť sa umazanými prstami jeho studených líc.

Plakala. Plakala, keď sekerou ťala hlboko do zeme, aby tam vyhĺbila čo najhlbší hrob, kde bude môcť jej otec ležať v pokoji.

Z očí jej padali slané slzy, keď rukami plnými krvácajúcich pľuzgierov ťahala telo milovanej osoby do čerstvej jamy. A slziť neprestala, ani keď veľkými kusiskami skál pokrývala otcov hrob a položila kyticu žltých kvetov na studený kameň. Tam leží jej otec. Ďaleko od synov a ženy, ktorá ho dňom i nocou čaká. Tam leží muž, čo ju splodil, vychovával, učil, hral sa s ňou po večeroch.

Keď odchádzala, neobrátila sa späť. Bála sa, že ak by to urobila, rozbehla by sa k hrobu, vrhla sa na studené kamene a skrvavenými rukami začala vyhrabávať čiernu hlinu, len aby sa ešte raz mohla pozrieť do otcovej tváre.

A až keď sa prebrala vo vlhkom sklade zajatá podlými ľuďmi, vtedy sa jej prvýkrát po dlhom čase zablysklo v očiach. Využije to, čo ju milovaný otec naučil.

• • •

Sivý elf sa prebral z meditácie. Otvoril oči a hrdo dvihol hlavu. Doteraz načúval. Počul každý šramot, všetku miešaninu zvukov, ktoré sa v budove ozývali. Už vedel, čo sa nachádza za stenami väzenia.

„Za týmito dverami je úzka chodba. Vedie priamo do krčmy. Sedia tam štyria. Nie sú ozbrojení, možno majú len nejaké nože. Vonku v stajni je môj kôň. Krčmárov sluha sa neunúval a neodstrojil ho. Ak sa prebijeme k nemu, nebude problém vypadnúť z osady.“

„Jak sa voláš?“ zaškľabila sa naňho.

„Čože?“

„No, jak sa voláš?“

„Práve teraz ťa to zaujíma? Ja by som skôr chcel vedieť, ako zo seba dostaneme toto,“ zdvihol ruky a zahrkal reťazami.

„No, šak si ma už zahrnul do svojho plánu, tak scem...“

„Edhelsind, ale...“

Zaštrngotali reťaze a spadli z predlaktí trpaslíčky na zem.

„Tatko ma naučil,“ ukázala elfovi šperhák.

Edhelsind sa usmial. Lepšie povedané, pokúsil sa o úsmev, čo sa mu príliš nepodarilo.

„Čo si neušla skôr?“

„Pršalo. Komu by sa scelo do mokra ven,“ odvetila. „Okrem toho, sám si povedal, že chlapi popíjajú v šenku.“ To už stála na nohách a šikovne elfovi odopínala hrdzavé putá. „Tak jak? Pójdeme?“

• • •

Dym z fajok sa vznášal pod stropom ako unavený duch a len občas sa prevalil nad unudenými mužmi, ktorí sedeli pri stole a hrali karty. Množstvo krígľov okolo nich, niektoré už pohodené na zemi, naznačovalo, že dnes sa chystajú opiť, čo sa niektorým celkom úspešne darilo.

Jeden z nich ledva mlel jazykom a jeho nekoordinované pohyby rozosmievali ostatných.

„Boli časy, keď sme my, ľudia, dokázali vystrašiť Temného pána. Taký Orys! To bol muž! Hrdina!“ riekol krčmár.

„Hovno hrdina. Bol to bastard,“ odporoval mu druhý.

„A trpaslíci?“ ozval sa ďalší opitý hlas.

„Čo s nimi?“

„Už raz zastavili Šajdána. Čo ak sa im to podarí znova? Nemali by sme radšej utekať k nim?“

„Trpaslíci! Cha! Tí nemajú žiadnu budúcnosť. Šajdánovo vojsko ich rozpráši ako hnoj po záhrade.“

Len čo krčmár vyslovil tieto slová, rozrazili sa drevené dvere a v nich sa uškŕňala trpaslíčka.

„To si nemyslým. Tu je budúcnost trpaslýkov,“ ukázala prstom na seba.

• • •

Zomlelo sa to naozaj rýchlo. Len čo doznela Lujsina veta, prekvapení chlapi sa začali dvíhať od stola. Zarastený pijan sa ledva stihol narovnať a z trpaslíčkiných rúk vyletela ťažká zapečatená fľaša plná vína.

Trafila presne. Priamy let fľaše zastavila opilcova tvár, až mu hlavu odhodilo nabok a spánkom narazil do blízkeho stĺpa. Muž klesol k zemi a už sa nedvihol.

Ostatní traja sa naňho ohromene zadívali. Fľaša, stále nerozbitá, ležala na zemi a točila sa dokola. To bol jediný zvuk, ktorý znel miestnosťou. Až keď ustal, krčmárova tvár sčervenala zúrivosťou. Odkiaľsi vytiahol veľký mäsiarsky nôž a vyrútil sa na Lujsu. Tá zhíkla. Nie však strachom. Chcela tým upozorniť Edhelsinda, aby sa konečne prebral a začal niečo robiť.

Sivý elf zbadal v rohu miestnosti svoju zbraň a ornamentmi zdobený štít. Hodil sa k nim a než sa šenkár dostal k trpaslíčke, nastavil štít proti nožu.

Čepeľ zarinčala. Úder bol slabší, než elf čakal. V ruke mu len slabo zabrnelo a kruhovým štítom udrel muža do brady. Ten zasipel, v očiach sa mu zatmelo. Úder plochou stranou meča do zátylku asi nečakal. Ešte sa aj potkol o roh výčapného pultu a padol k elfovým nohám. Jedna z nich vyletela ku krčmárovej tvári, až sa mu natrhlo líce a z úst mu začala vytekať krv.

„Pozor!“ Edhelsind začul za sebou Lujsu.

Sivý elf ani nevedel, ako sa mu podarilo uhnúť, a slabý náraz vzduchu mu ošľahol tvár. Šíp vystrelený z kuše ho minul len o chlp.

Hrbatý muž oproti nemu držal v rukách krátky lovecký luk

a snažil sa zbraň znova natiahnuť, no nepodarilo sa mu to. Ruky sa mu triasli a šíp vypadol z tetivy. Edhelsinda predbehla trpaslíčka, ktorá šmarila kuchynskú panvicu chlapovi do hlavy.

Štvrtý z podliakov, keď uvidel ležať svojich kumpánov na zemi, s krikom upaľoval z krčmy von.

„Pekná prácička, elfík!“ škodoradostne sa zahihúňala Lujsa.

„Zložila si dvoch!“

„Šak hovorím – pekná prácička. Né šak vynykajúca.“

• • •

Neponáhľali sa. Po bitke začala trpaslíčka hľadať svoju sekeru, bez ktorej „nespraví any krok, lebo len so sekerú je silná“. Pravdaže, nezabudla ošacovať tých darebákov a zobrať im z vrecák zopár mincí.

Edhelsind sa len mlčky a nervózne prizeral, ako vyberá ďalšie peniaze zo šenkárovej truhlice.

„Nie sme zlodeji!“ podotkol.

„Ty nye. Mne sa šak pár penyažkov zíde.“

Až keď si bola istá, že nič, čo by stálo za to, sa už v miestnosti nenachádza, kopla ležiacu trojicu do rozkrokov s takou silou, že tým nešťastníkom dobrých pár hodín ani nenapadne prenasledovať ich.

„Scely nás daruvat Šajdánovi. Zaslúža si,“ ospravedlňovala svoje konanie.

Otvorili dvere a vyšli do tmy. Ešte stále mrholilo a nízko nad zemou sa držala riedka hmla. Čakali dav rozzúrených osadníkov, no vonku sa plazilo len ospalé ticho. Cesta sa premenila na kašu bahna, ktorú pred nimi rozryl štvrtý darebák.

„Do stajne, ku koňom!“ zavelil Edhelsind.

Trpaslíčka prikývla. Už sa tešila, aký prekvapivý pohľad vystrúha šedý elf, keď zbadá jej malého poníka. Otvorila prudko drevené vráta a začula hlasité erdžanie zvierat.

„Zabijem!“ vykríkol zvnútra ktosi.

Elf nemal čas rozmýšľať. Vytasil meč, štít nastavil pred seba a postavil sa do obranného postoja.

Z tmavej stajne sa vyrútil svetlovlasý sluha s vidlami v rukách. Edhelsind sa neuhol. Vykryl biedny útok a kým sa hrot hrdzavých vidiel neškodne kĺzal po štíte, svoj meč zabodol mladému mužovi do pŕs. Chrapčajúci zvuk dosvedčil, že čepeľ rozpolila rebrá. Ohromená tvár nešťastníka sa otočila k elfovým očiam a z otvorených úst sa mu vyvalila hustá krv.

Edhelsind zabil človeka.

• • •

Hnedý poník Ambróz zadupal kopytami a nadšene zaerdžal, že zbadal svoju kamarátku. Trpaslíčka však nejasala. Pri pohľade na elfa, ktorý ostal stáť pri mŕtvom chlapcovi a zhrozene vyvaľoval oči, sa nemohla tešiť z toho, že sú z najhoršieho vonku.

„Zabil som ho!“ povedal si nahlas.

Jeho slová otriasli stajňou ako zemetrasenie. Aj zvieratá pocítili jeho beznádej z toho, čo vykonal, a začali nervózne prešľapovať.

„Ja som ho zabil!“ neveril svojmu skutku sivý elf.

„Už sklapny!“ musela ho okríknuť „Nezabil by si ty, zabil by on. Vari si ešte žádnemu človjeku nevykrútil krk?“

Až po jej slovách Edhelsind precitol a pokrútil hlavou.

„A ghúlovy?“ preglgla nasucho Lujsa.

„Nie,“ riekol šeptom.

„Škratovy?“

Žiadna odpoveď.

Trpaslíčka znova preglgla a kopla naprázdno do vzduchu.

„Do škratyeho zadku! Já mám furt také šťastyé! Práve som sa dala dokopy s bojovnýkom začátočnýkom!“ Potom však k nemu podišla a položila ruku na trasúce sa prsty, ktorými stále zvieral zakrvavenú zbraň. „Musíme preč. Jak by nás tu načapaly, tak bude v tejto osade ovela vác mrtvol.“

• • •

Elfov kôň pomaly klusal šírou stepou. Vedľa neho cválal poník s Lujsou na chrbte. Horúci pot sa zvieraťu leskol po celom tele, no Ambróz bol húževnatý. Nedal na sebe znať, že by bol unavený. Dokázal by nabrať aj väčšiu rýchlosť, ak by musel. Občas však zafŕkal, aby upozornil elfovho tátoša, aby sa až tak nenáhlil.

Jazdec v konskom sedle mal uzdu spustenú a nechal, nech si zviera samo vyberá cestu. Díval sa do diaľky, no jeho pohľad bol nevidomý. Zdalo sa, že jazdec ani nežije, nie v tomto svete, je spútaný myšlienkami a necháva sa niesť zvieraťom hoci aj na koniec sveta.

Trpaslíčka dobre vedela, ako sa elf cíti.

Nie je ľahké zabiť.

Zabiť človeka, ghúla, odporného škrata či hocakú bytosť, ktorá má dušu.

Stav, v akom sa teraz nachádzal sivý elf, už Lujsa zažila. Vtedy však trpaslíci bránili svoje domovy a životy svojich blízkych. A až keď bolo po boji, až keď ju otec s bradou zlepenou škraťou krvou objal, začali jej slzy stekať po špinavých lícach a ona sa nahlas rozplakala.

Nie je ľahké zabiť.

A žiaden tvor, ktorý taký čin vykoná, si to už nikdy nebude môcť odpustiť.

„To prejde, neboj. Možno sa chvílu budeš cítyt jak nachlemtaný, až chmúrne myšlénky prejdú,“ zaklamala.

Neodpovedal jej.

Vedela, že teraz, aj keď pôjdu hocikam, bude sa musieť o svojho spoločníka postarať, kým sa nepozbiera.

Poberú sa domov. Do trpasličieho kráľovstva, kde veselý smiech a rytmický buchot kladív zaženie všetky chmúrne myšlienky. Domov – do hĺbky hôr, kde príjemná hudba a usilovná práca budú tým najlepším liekom pre Edhelsindovu zlomenú dušu.

„Zabil som človeka, Lujsa, chápeš?“ ozval sa nečakane „Už som ako ona.“

„Ona?“

Kráčala kvitnúcou krajinou a nevedela sa vynadívať, koľko nádhery ožilo po nočnom lejaku. Čižmy sa zabárali do mazľavého blata. Nedbala na to. Plnými dúškami nasávala vlhký vzduch, až ju svieža vôňa čerstvej trávy šteklila v nose. Po boku svojho verného tátoša sa jej nechcelo ani pomyslieť na človeka, ktorý sedel v sedle. Cítila sa šťastná. Aspoň na chvíľu. Doteraz si myslela, že dospelí elfovia nepoznajú pocity šťastia. To, čo práve prežívala, sa však mohlo tomu podobať. Dotyky rozličných vôní prírody jej pripomenuli chvíle detstva. Pri tej spomienke sa jej ústa pokúsili o úsmev.

Ticho, len občas prerušené trilkami vtáctva či šuchotom malých plazov popri kameňoch, jej pripomínalo domov. Hry mladosti, keď sa s bratom učili strieľať z luku, keď im otec každé ráno vyniesol pred dom drevený stolík a stoličky, na ktorých sedeli a kreslili na žltý pergamen. Závan vetra jej v mysli vybavil chuť horúcich placiek, ktoré tak rada jedávala a štrbavým úsmevom odhryzávala stvrdnuté okraje.

Spomenula si na matku. Často ju vodievala k rieke, kde sa tak rada hrávala s rovesníčkami. V bielych šatách sedela na veľkom hnedákovi a keď došli k brodu, rýchlo zoskočila a pridala sa k dievčenskej zábave. Aj vtedy slnko pálilo a zvedavé žaby povyliezali na lekná, aby videli, ako šantia malé elfky.

Boli to krásne spomienky, ktoré sa v nej vynárali ako svieže bubliny zo stredu jazera.

Spomienky však boli jediné, ktoré ju vedeli rozveseliť. To, čo už bolo. Dávno. Vtedy, keď dostala svoj prvý meč, už chápala, že detstvo sa končí.

Ustavičné cvičenia, tréningy a pády. Množstvo rán, tisíce škrabancov, modrín od úderov a krvavé čiary od ostria zbraní, zakopali jej šťastnú bezstarostnosť hlboko do srdca. A časom zistila, že jej to vôbec neprekáža. Čím lepšia bola v šermovaní, tým jej detské hry prestávali chýbať. Rozplynuli sa v jej spomienkach ako hmla, keď na krajinu zasvieti ostré slnko.

„Myslíš, že ideme správne?“ ozval sa napokon netrpezlivý Rišo. Táto pomalá vychádzka na konskom chrbte ho už nebavila.

„Záleží na tom?“

„Záleží,“ potiahol uzdu. Zviera neochotne, no predsa prestalo kráčať a zastalo vedľa svojej panej. „Počúvaj ma, elfka! Tebe je najskôr jedno, čo sa deje na tomto svete, no mne to jedno nie je. Sme na pokraji záhuby. Ak sa Šajdán dostane k mojim knihám, osud všetkých bude spečatený.“

Ostro naňho zazrela a výraz tváre jej zaraz stvrdol.

„A teraz ma počúvaj ty, chlapec!“ vytrhla mu z ruky uzdu. „Kašlem na to, čo je pre teba dôležité! Kašlem na celý svet! Zoberiem ťa k trpaslíkom, lebo mi to káže aelgroch. Ten vymysleli moji predkovia už dávno, keď ja som ešte o svete ani netušila. Okrem toho viem, že existuje množstvo sivých elfov, ktorí majú po krk naháňania sa za akýmsi zlom. Nechcú pokračovať v tradíciách. Povraždite sa, pozabíjajte sa navzájom! Trpaslíci, ľudia, škrati, ghúli. Je to vaša vec. Máš šťastie, že si narazil na mňa a nie na môjho brata. Ten by sa na teba vykašlal a nechal ťa skapať pod tou horúcou skalou.“

Richard, zmätený jej slovami, stratil reč. Nikdy nepočul elfa takto rozprávať. Furkrrig, vznešený sivý elf, ktorý mu v minulosti tak veľmi pomohol, by nikdy takto neznevažoval aelgroch a ani raz nenaznačil, že by sa hoci aj jediný elf mohol postaviť proti posvätnej prísahe.

„Musíš sa mýliť,“ namietol po chvíli ticha.

„V čom?“

„Neverím, že by nejaký sivý elf neuznával aelgroch.“

„Pche! To nepoznáš môjho brata. Ten neuznáva onakvejšie veci.“

„Chcel by som ho raz spoznať,“ uškrnul sa nenápadne Rišo.

„Budeš mať možnosť. Ideme totiž v jeho stopách.“

• • •

Ghúlske kone zafŕkali a ako jeden zastali pri hromade rozkladajúcich sa mŕtvol. Čo načalo teplo a následný dážď, to s radosťou dokončieval všadeprítomný hmyz. Hniloba sa šírila povetrím a smrad bol v okolí taký intenzívny, že okrem hladných hyen a supov krúžiacich navôkol sa k bojisku nepriblížilo žiadne iné zviera.

Do zvyšku tiel trpaslíkov a škratov sa zahryzávala chrobač a slizké stonožky, ktoré vycucávali šťavu z rozkladajúceho sa mäsa. Všade poletovali muchy. Mračná múch. Mnohé z nich už nakládli vajíčka do útrob mŕtvol a z nich sa liahli mäkké červy.

Všetko stále páchlo krvou, dokonca aj zemina, sčasti očistená dažďom, nasiakla mŕtvolným pachom. A predsa sa tu niečo zmenilo. Obďaleč sa týčila neveľká kopa skál a kamenia, na ktorej boli položené teraz už uschnuté kvety.

Dvojica ghúlov zoskočila zo svojich paríp a opatrne podišla ku kamennej mohyle. Bol to hrob, tým si boli istí. Nevedeli však, kto v tejto zemi nikoho mohol niektorú z mŕtvol pochovať.

„Trpaslík. Malý,“ zaškrečal ghúl menom Kaach. „Nebol to bojovník. Odtlačok čižiem tomu nenasvedčuje. Stopy sú dievčenské, možno nejaké trpasličie žieňa.“

„Čo by tu hľadala?“ zamyslel sa Gheomor.

„Pre nás nie je dieťa zaujímavé. Hľadáme sivú elfku, a nie nejaký trpasličí prsník.“

Gheomor, ktorého Šajdán vymenoval za vodcu dvojčlennej výpravy, schytil koženou rukavicou Kaacha za plášť a prudko ním trhol.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Veža elfov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.