.

Vydání této knihy finančně podpořili

statutární město Brno,

JUDr. Oktavián Kocián,

JUDr. Petr Kocián,

Ing. Jan Korbička,

Markéta a Josef Riesnerovi,

Pavel Řehoř,

JUDr. Michal Pospíšil,

DINEGO, spol. s r. o.,

MEDICAL MARKETING, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Petr Gratias, 2015

© Fotografie archiv autora, Miloš Gregor, Bohdan Holomíček,

František Kressa, Svatoslav Fiala a přátelé a příznivci brněnské rockové hudby, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-835-1

ISBN mobi 978-80-7462-839-9

.

Záštitu nad vydáním této knihy přijal

primátor statutárního města Brna Ing. Petr Vokřál.

ODPOSLOUCHANÉ DOBOVÉ POSTŘEHY A CITÁTY

„Ten rokenrol, soudruzi, to je ideologická diverze Západu vůči lidově demokratickým státům východní Evropy. Když tomu neučiníme přítrž, rozleze se nám tady jako mor…“

neznámý komunistický funkcionář na veřejné schůzi
v Domečku na Starém Brně

„Bučku, ježišmáriááá, stlum ty decibaly…!“

hospodský Čoupek v Bosonohách okřikuje kapelníka The Madmen

„Eto očeň gromko…“

vedoucí družební výpravy sovětských komsomolců,
registrující nástup Flamenga na koncertě na Stadioně

„Bjútls, Nebjútls, s takovýma vlasatýma syčákamati kamarádit nedovolím…“

plukovník Československé lidové armády se striktně vymezuje
k The Beatles před svým synem

„Člověče, co tady děláte? Vy chcete zpívat, vždyť vy máte nemocný hlas!“

„To je v pořádku, paní profesorko. Ten zpívá aji u mě…“

teoretička hlasového projevu a Gustav Brom při sólové přehrávce
zpěváka Oldřicha Veselého

„Jestlipak víte, soudruhu Morávku, jaké a kolik funkcí má soudruh doktor Peter Colotka…?“

kulturně-politický člen komise při profesionálních přehrávkách,
zkoušející kytaristu Miloše Morávka

„Vy chcete veřejně hrát populární hudbu a nic vám neříká název Ktož jsú boží bojovníci? Řekl bych, že máte hluboké mezery ve vědomostech... Předpokládám, že pro vás bude stejně velká neznámá i pojem Hospodine, pomiluj ny…“

hudební teoretik PhDr. Richard Mayer zkoumající znalosti uchazeče o kapelnický kurz

„Ti chlapci tak pěkně zpívají a hrají, ale proč mají název jako odporní američtí hrdlořezové ve Vietnamu, soudruzi? To je socialisticky nepřípustné!“

Jan Fojtík, hlavní ideolog KSČ, komentující vystoupení Rangers na přelomu šedesátých a sedmdesátých let

„Co čtete, soudruhu?“ „Pes – přítel člověka.“

kulturní ideolog Národního výboru města Prahy, zkoumající při profesionální přehrávce „kulturní úroveň“ Petra Kalandry

„Uvědomělý umělec socialistického státu musí mít i všeobecný politický přehled, soudruhu Koubku. Pak tedy budete zajisté vědět, kdo byl soudruh Chorlogín Čojbalsan…“

kulturně-politický člen komise, při přehrávkách zkoumající „znalosti“ kytaristy Martina Koubka

Tuto knihu věnuji všem hudebníkům, zpěvákům, skladatelům, textařům, zvukařům a bedňákům, ale i mecenášům a fanouškům, kteří už dávno opustili svou pozemskou pouť a odešli do hudebního nebe, kde, jak pevně věřím, se jim podařilo zrealizovat svoje sny, plány, ambice a uměleckou i řemeslnou dovednost, protože za jejich života mezi námi jim to nebylo dopřáno. Čest jejich památce!

Petr Gratias

OBSAH

Prolog

SYNKOPY 61

aneb Klikatá cesta od Mersey beatu
přes west-coast až k hard rocku

VULKÁN

aneb Od Ulrychovy platformy k Sigmundovu pojetí

SHAKERS

aneb Mersey beat kytarových mediků v brněnském balení

ATLANTIS

aneb „Brněnští Cream“ v ulrychovském melodickém uchopení

ROCKY EAGLES

aneb Nejlepší autentický rockandrollový nářez v Brně

F.G.B. STELLARS

aneb Bigbítová jednotka, která hrála i v Mahenově divadle

BIRDDOGS

aneb Tvárný bigbít podepřený ženskými elementy

SPEAKERS

aneb Melodický bigbít s finálním obrazem tragédie

MADMEN

aneb Rockoví Šílenci z bosonožsko-troubské líhně

PROGRESS ORGANIZATION

aneb Důkladná vokálně-instrumentální rocková psychedelie

GREAT MUSIC FACTORY

aneb Továrna progresivních ambicí neukojeného talentu

GENERACE Q

aneb Umanutí rockoví dravci proti normalizační mašinerii

CH.A.S.A.

aneb Osamělí jazzrockoví pionýři pod Špilberkem

PROGRES 2

aneb Artrockoví věrozvěsti republikového formátu

KERN

aneb Hardrockoví harcovníci v metalových kulisách

DOGMA ART

aneb Hardrockový produkt tuřanské líhně

OLDŘICH VESELÝ A SYNKOPY

aneb Velká Morava s artrockovým poselstvím

JEŠTĚ JSME SE NEDOHODLI

aneb Nezařaditelní intelektuálové alternativní kultury

BRONZ

aneb Záludně šikanovaný projekt, který neobhájil
žánrovou slitinu

ODVÁŽNÍ BOBŘÍCI

aneb Zemitý projekt brněnského undergroundu

PROJEKT ROCK

aneb Nekomplikované přímočaré hvězdy tanečních zábav

KRABAT

aneb Nekompromisní hard rock, který odmítl kolaborovat
s totalitním režimem

FUTURUM

aneb Budoucnost rozkročená mezi art rockem a new wave

TITANIC

aneb Nepotopitelná loď heavymetalových matadorů

z tuřanské rockové líhně

Z KOPCE

aneb Osobitý intelektuální výkřik brněnské alternativy

E (ÉČKO)

aneb Výtvarně minimalistická emocionální kreace bez hranic

HELMUTOVA STŘÍKAČKA

aneb Kultovní novovlnná recese Husákových dětí

DUNAJ

aneb Progresivní alternativní veletok překračující hranice

TAXI

aneb Nadějný projekt ambiciózního kytaristy, který se „ucvičil“

CHARLIE THE BOMBER

aneb Proletářský blues rock brněnského ražení

Kytarové profily

Ivo Křižan

kytarový dobrodruh s improvizačními schopnostmi

Pavel Váně

bigbítový melodický všeuměl s chlapeckou tváří

Vladimír Severa

kytarový univerzál napříč žánry s konzervatoří

Miloš Morávek

přemýšlivý technokratický kytarový Edison

Ladislav Bezděk

introvertní kytarový hráč širokého záběru

Jan Millonig

precizní kytarový talent tragického osudu

Emil Kopřiva

málomluvný koncentrovaný kytarový vynálezce

Miloš Makovský

zádumčivý kytarista bravurních technik hry

Michal Pospíšil

kytarový intelektuál s manažerskými schopnostmi

Tom Jegr

dravý kytarový dělník proletářského blues rocku

Řekli o brněnském bigbítu a rocku

Epilog

Diskografie SP, EP, LP, CD

PROLOG

Hlavní podnět, proč jsem se rozhodl napsat tuto knihu, pramení z okolnosti, že v daném provedení se dosud v podobném zpracování tímto tématem nikdo v knižní podobě nezabýval. Navíc se domnívám, že by pamětníkovi, současníkovi, ale i nejmladší generaci měl zůstat zachován alespoň částečný přehled o tom, co na poli bigbítu a rocku v jihomoravské metropoli vzniklo v průběhu šedesátých, sedmdesátých a osmdesátých let minulého století.

Tato kniha si neklade za úkol vyčerpávajícím způsobem obsáhnout historii bigbítu a rocku v Brně, ale po řadě zvažování jsem napříč styly, žánry a pojetím vybral třicet – podle mého soudu – nejdůležitějších skupin, které si z nejrůznějších důvodů předplatily vstupenku do tohoto zpracování. Samozřejmě jsem se řídil především subjektivním náhledem do tématu a jejich existenci podmiňoval různými aspekty „důležitosti“. Některým kapelám se podařilo během jejich působnosti obhájit profesionální statut, jejich členové získali svobodné povolání a postupem času se tyto skupiny staly součástí tehdejší československé hudební scény. Díky vydaným singlům, později i albům, účastí na festivalech, v menší míře televizní prezentaci a vysíláním v rádiu zůstaly „zvěčněny“ pro okolní svět. Převážná většina z těch ostatních ale upadla téměř v zapomnění, protože jim nebyla dána šance natočit v nahrávacím studiu vlastní hudební záznam, a tak po nich zůstalo jenom pár fotografií, nápisy na plakátech, ale přežily v myslích a vzpomínkách pamětníků jako součást jejich mládí.

Ve druhé polovině padesátých let byl americký rock and roll označován totalitním režimem za nástroj ideologické diverze Západu ve snaze negativně ovlivnit tehdejší mládež. V první polovině této dekády vzbuzovaly negativní vibrace u kovaných stalinistů slova „coca cola“, „žvýkací guma“ a „mandelinka bramborová“, zatímco ve druhé polovině tohoto období to byly „elektrická kytara“, „texasky“ a „rock and roll“. Totalitní režim byl toho mínění, že z USA a později z Velké Británie do české kotliny proniká nebezpečný virus svobodomyšlenkářství, který s výchovou mládeže podle sovětského vzoru nijak nesouzněl, odváděl mladé lidi od budovatelských plánů, vzbuzoval nebezpečný pocit nezávislosti a nabádal k revoltě.

Od počátku šedesátých let se ale situace v kulturní sféře začala přece jenom zvolna liberalizovat a rock and roll, v Československu (zjednodušeně řečeno) originálně pojmenován jako big-beat /bigbít (slovo „rock and roll“ provokovalo československé soudruhy málem stejně jako CIA, FBI, CIC, NATO), a poté i Mersey sound byly vzaty „na milost“ a konečně zahraniční raketový nástup The Beatles a Rolling Stones znamenal silný impulz pro ty, kteří je chtěli v československých podmínkách následovat… Dalším „nebezpečným“ aspektem bigbítu byly u nás zhruba od poloviny této dekády delší vlasy, které se postupně stále prodlužovaly nejenom u aktivních hudebníků, ale i u mládeže, jež obdivovala svoje zahraniční i domácí vzory a logicky je toužila napodobovat. Pamětníci si vzpomenou, že v r. 1966 byl vydán striktní příkaz, který údajně vzešel z rozhodnutí třetího „dělnického“ prezidenta Antonína Novotného, aby byly veřejnou bezpečností zadrženy tzv. máničky a za státní peníze byly ostříhány. Byl to v podstatě první pogrom na mládež, která se odlišovala od sovětského modelu komsomolců, jimž se u nás říkalo svazáci a byli organizováni v ČSM (Československém svazu mládeže). Tato informace bezmála po padesáti letech působí směšně a zcela nepochopitelně, vezmeme-li dnes v úvahu, co se pod pojmem „dlouhé vlasy“ v polovině šedesátých let mínilo… Znamenalo to, že „dlouhovlasá“ část mužské mládeže měla zakázaný, v lepším případě hodně znesnadněný přístup nejen na kontrolované a sledované hudební produkce, ale i vstupy do restaurací a veřejných prostor. V Brně se spíše nežli termín „mánička“ ujal výraz „batles“, což byla zkomolenina slova Beatles. Mírně předjímám, že kolem roku 1968 se počet dlouhovlasých ještě zvyšoval, ale strana a vláda už tehdy měla jiné starosti, než aby rázně čelila této vizuální revoltě části mládeže…

„Antonín Krásný“ (jak byl Antonín Novotný u nás přezdíván) byl sice měřítky padesátých let stalinista, ale také oblíbenec tehdejšího prvního muže v Kremlu, Nikity Sergejeviče Chruščova, kritika stalinských poměrů, a na sovětské poměry „liberál“ – a jeho politické jednání po amnestii, kterou v roce 1960 vyhlásil, společně se změnou názvu ČSSR, nabralo odlišný kurz než jeho předchůdců koncem čtyřicátých let a větší části let padesátých. Od počátku šedesátých let se tak lidem vštěpovalo, že už byl vybudován socialismus a spějeme ke komunismu…

Za vlády Novotného (1957–1968) se u nás v šedesátých letech rozvinula bigbítová éra, která byla v následných dekádách za dalších prezidentů postavena do střídavě proměnlivých rolí trpěného, tolerovaného, netolerovaného a zakazovaného hudebního stylu, který neodpovídal závěrům zasedání kulturní politiky socialistického státu (už nikoliv s lidskou tváří), a tak vzpomínky hudebníků, posluchačů a všech, kteří bigbítem u nás žili na jakékoliv úrovni, mohou být různé. Nejzranitelnější byly pochopitelně amatérské skupiny, ale i kapely s profesionálním statutem na rozdíl od rozbujelé popové scény neměly v mnoha ohledech usnadněnou úlohu a mnohé z nich podstupovaly pravidelné rekvalifikační přehrávky s pocitem, že když se něco někde zadrhne, kapela jednoduše skončí…

Podmínky pro existenci bigbítových kapel na jihu Moravy byly značně znevýhodňovány tím, že až na krátkou výjimku (Discant) neexistovalo v Brně hudební vydavatelství, které by mělo zájem tuto hudbu vydávat na vinylových nosičích, a veškeré dění kolem „bigbítového showbusinessu“ se odehrávalo v Praze.

Tuto skutečnost potvrzuje například okolnost, že i v liberálních šedesátých letech se nepodařilo vydat ani jedné skupině z Brna výběrové, natož ucelené album, třebaže některé kapely si získaly pozornost na
I. československém beatovém festivalu (1967) a II. československém beatovém festivalu (1968), zatímco určité pražské skupiny Olympic (Želva, Supraphon 1968, a Pták rosomák, Supraphon 1969),
The Rebels (Šípková Růženka, Supraphon 1968), The Matadors (The Matadors, Supraphon 1968), Framus Five (Blues In Soul, Supraphon 1969), ale také bratislavské Prúdy (Zvoňte zvonky, Supraphon 1969), George And Beatovens (Kolotoč svět, Panton 1970, Modlitba za lásku, Panton 1970), Blue
Effect (Meditace, Supraphon 1970), bratislavské Collegium Musicum (Collegium Musicum, Supraphon 1970) a konečně ostravské Flamingo (Flamingo, Supraphon 1970) tuto příležitost do konce šedesátých let dostaly.1

Jen krůček k tomu měli Hana a Petr Ulrychovi a skupina Atlantis s Orchestrem Gustava Broma, jejichž tehdy nadčasové tematické album „Odyssea“ nemilosrdná cenzura počínající husákovské normalizační hydry v roce 1969 zakázala Supraphonu vydat (!) a album spatřilo světlo světa (po zázračné záchraně v r. 1983) až v edici Trezor v roce 1990.

Samozřejmě to byly i důvody více či méně viditelné – ředitelství Supraphonu a na samém konci šedesátých let i Panton, sídla uměleckých agentur, propagace, redakcí časopisů, koncentrace hudebních kritiků, hudebních divadel… měly své hlavní stany v Praze. To samozřejmě není výraz ušlápnutého brněnského provincialismu, ale konstatování holé skutečnosti, přestože v Brně bylo nahrávací studio Dukla, kde natáčel Orchestr Gustava Broma, orchestr Studio Brno, BROLN a další soubory…

Normalizační nástup nového tvrdého politického kurzu se začal projevovat až na počátku sedmdesátých let, kdy byly vývoji bigbítu, potažmo rocku znesnadňovány podmínky k vlastní existenci nejrůznějšími rafinovanými způsoby, a proto řada skupin z šedesátých let buď zanikla, jiné se přizpůsobily konformní československé pop-music a jen nepatrnému množství se podařilo přežívat.

Odpovědnost Komunistické straně Československa za správný vývoj měli ovšem konkrétní lidé na nejvyšších postech, kovaní stalinisté, kteří fakticky řídili kulturu v dobách normalizace. Jmenovitě Jan Fojtík, v sedmdesátých a osmdesátých letech vůdčí ideolog KSČ, zodpovědný za řízení propagandy, kultury, vědy a sdělovacích prostředků. František Semín, zástupce vedoucího kulturního oddělení ÚV KSČ. Ředitelská normalizační chobotnice: František Hrabal, ředitel koncertní a umělecké agentury Pragokoncert a agent KGB (!), Jan Zelenka, ústřední ředitel Československé televize v letech 1969 až 1989, Bohuslav Chňoupek, ústřední ředitel Československého rozhlasu, pozdější ministr zahraničí ČSSR, a konečně Eduard Švach, který vykonával „cenzorskou“ funkci ředitele II. odboru v Českém úřadu pro tisk a informace, známý jako fanatický prokurátor z pochmurných padesátých let.

Do této „vybrané společnosti“ samozřejmě patří i normalizační ministři kultury Miloslav Brůžek (1969–1973), Milan Klusák (1973–1988) a Milan Kymlička (1988–1989), kteří jako císařové v dobách Říše římské virtuálně obraceli palce vzhůru nebo dolů pro všechna odvětví kultury, jako byly divadlo, film, literatura, výtvarné umění … a hudba všech žánrů.

Na počátku sedmdesátých let se objevila další řízená kampaň s názvem „Máš-li dlouhý vlas, nechoď mezi nás!“. Československá televize na toto téma dokonce vysílala trapné vstupy, v nichž televizní komentátoři (ale třeba i zpěvák Karel Štědrý) svou pozornost upírali na předem vytipované ženy z lidu, netolerantní příslušníky starší generace a „uvědomělé“ sportovce a svazáky, kteří ironickou nebo mentorskou formou vyjadřovali svoje názory na kameru. O tom, že se jednalo o diskriminaci a omezování osobní svobody, neměl nikdo ani potuchy (!?).

Aby toho nebylo málo, v čekárnách ordinací dorostových lékařů byly na nástěnkách vylepeny letáky se sugestivní otázkou „Jaké máš kamarády?“. Jako protipóly proti sobě stály výtvarné motivy, na nichž byl dlouhovlasý model neoholeného mladého člověka s kloboukem na hlavě a s kobercem přes hlavu, s cigaretou a dýmkou, s pokřivenými ústy a nezdravou barvou ve vrásčitých tvářích a s rezignujícím vyhaslým pohledem, který držel v ruce láhev piva nebo tvrdého alkoholu. A na druhé straně nakrátko ostříhaný, zdravím kypící mladík ve spodním tričku s vypracovanou tělesnou schránkou, připravený k rozběhu na startovní dráze atletického závodu, demonstrující svou odhodlanost… Bylo to uboze pokleslé a stupidní a žádný smysl a dopad to na tehdejší mládež stejně nemělo a navíc to bylo předmětem výsměchu zejména těch, pro které byl bigbít a rock jakýmsi životním názorem a postojem…

Ve druhé polovině sedmdesátých let se situace začala přece jenom uvolňovat, a i když nelze mluvit o nějaké nové bigbítové vlně, přesto se některým zablýsklo „na lepší časy“. Samozřejmě všude kolem byla cenzura, kontrola státních kulturních orgánů a teprve ve druhé polovině osmdesátých let bylo možno hovořit o výrazném nástupu bigbítové scény nejrůznějších odnoží…

Na nižších referátech v administrativních funkcích sice seděli všude komunističtí funkcionáři, ale objektivně řečeno, občas se někteří z nich (zejména ti mladší) snažili v těchto nelehkých dobách absolutní kontroly kulturního vývoje nenápadně, v období perestrojky pak odvážněji, prosazovat progresivnější pohledy na kulturu, což pozornějšího posluchače, čtenáře a diváka překvapovalo, ale ve finále to bohužel mnoho neměnilo…

Třicet vytipovaných skupin v této knize působilo nejenom v Brně, ale mnohé z nich rovněž na vesnických zábavách v jeho okolí, a budovaly si svůj „věhlas“ nejrůznější úrovní svých prezentací, limitovaných nedostatkem finančních prostředků, nevýkonných aparatur, podomácku vyráběných zesilovačů, efektů, reprobeden, ozvučovacích zařízení a vlastními muzikantskými schopnostmi. Některé byly zřizovány ČSM (Československý svaz mládeže) – později SSM (Socialistický svaz mládeže), jiné požárnickými a zahrádkářskými organizacemi, JZD, tělovýchovnými jednotami, kluby důchodců, ty „šťastnější“ uměleckou agenturou „Krpoflek“ či Parkem kultury a oddechu, některé napůl nelegálně schované za základní a střední školy či učňovská střediska, nebo večírky a narozeninové oslavy.

Autor neměl v úmyslu vyčerpávajícím způsobem zpřehledňovat jejich existenci, ale víceméně informativně, přesto s řadou zajímavostí přiblížit jejich osudy a zvěčnit je tak na stránkách této knihy.

Jen malé procento z nich přežilo rozptyl tří desetiletí totalitního režimu až do současnosti a jsou dnes většinou živými legendami bigbítového, potažmo rockového žánru. Mnohem větší část z nich už byla semleta koly neúprosného času. Vydejme se jim všem naproti až na počátek šedesátých let a vyvolejme alespoň na chvíli iluzi onoho svobodného ducha z nesvobodných časů a útržkovitě nahlédněme do jejich profilů. Přeji vám příjemné počtení…

Autor

1 Do tohoto seznamu nezahrnuji alba Karla Černocha (Páteční, Supraphon 1968, a Je to jasný, Supraphon 1970), na nichž se skladby natočené společně se skupinou Juventus prolínají s doprovody tanečních orchestrů jeho sólové dráhy), podobně jako album Pavla Nováka (Pavel Novák, Supraphon 1967, a Pavel Novák a Vox, Supraphon 1969), na nichž se prolíná bigbít skupin Synkopa OB Přerov a Vox rovněž s doprovody tanečních orchestrů, které alba obou jmenovaných zpěváků dramaturgie tlačila do standardní taneční pop-music (pozn. aut.).

SYNKOPY 61

aneb Klikatá cesta od Mersey beatu přes west-coast až k hard rocku

Třebaže tahle brněnská skupina má v názvu zavádějící číslovku, která přivádí k roku vzniku, není tento údaj úplně přesný. Skupina se začala formovat už v prosinci 1960 a víc než rok zkoušela, než se poprvé představila neveřejným vystoupením v zrcadlovém sále brněnského hotelu Slovan 25. ledna 1962.

Pro pamětníky brouzdající se v historických souvislostech připomeňme, že Beatles vydali svůj první singl Love Me Do až 5. října 1962!!

Zakládajícími členy byli Petr Směja (kytara) a Dušan Rozbořil, kterého ale na housle záhy nahradil Smějův spolužák Pavel Pokorný. Sestavu doplnili: Jiří Rybář (bicí), Pavel Smílek (klavír), Miloš Orság (akordeon) a Petr Fischer (klarinet). V listopadu 1961 do kapely přichází Jan Čarvaš (kontrabas). V začátcích to byl spíš orchestr reagující na dobové trendy v hudbě. V červnu 1961 odchází Fischer.

Skupina Synkopy 61 se na jaře 1962 zúčastnila STM (Soutěže tvořivosti mládeže), kde zvítězila v městském i krajském kole. V září 1962 odchází Orság.

Od října 1962 začala hrát pravidelně na nedělních tanečních čajích v ZK Vlněna na Gottwaldově ulici (nyní Cejl) a začala si postupně získávat svou posluchačskou základnu.

Důležitý zlom přišel v říjnu 1964, kdy dochází k elektrifikaci kapely (baskytara namísto kontrabasu, dvě elektrické kytary) a rozšíření obsazení o Antonína Smílka (doprovodná kytara) a sourozence Michala a Alici Gärtnerovy (zpěv). Dochází také ke změně zřizovatele na ZK Dopravy a spojů a Synkopy 61 hrají ve známém sále U Kozáků v Žabovřeskách.

Smílek, Čarvaš, Směja, Rybář, Pokorný, Orság – 18. duben 1962

Sezonu 1965/1966 působily Synkopy 61 pouze v kvartetu: Směja, Pokorný, Čarvaš, Rybář, a dochází k výrazné změně stylu: obrat k melodickému bigbítu.

Synkopy 61 hodně přepracovávaly zahraniční skladby, kromě vlastní tvorby. Rybář (studující na textilní průmyslovce) přinesl v březnu 1965 od svého spolužáka Oldřicha Veselého první skladbu Modré oči a od té doby Veselý pravidelně zásoboval skupinu svými písněmi, které Synkopy 61
doaranžovávaly pro vokální vícehlasy a kytarový sound.

Poprask na laguně – 17. září 1966

Zde se odehrál v roce 1965 incident, který měl pro skupiny vážné následky. Po skončení akce se asi čtyři sta lidí snažilo na zastávce doslova vecpat do tramvaje č. 3, která přijela z Bystrce. Aniž mohl tehdejší průvodčí cokoliv ovlivnit, tramvaj se rozjela s rozdivočelými milovníky bigbítu, kteří si sami rozdali lístky a dali pokyn k jízdě. Uprostřed kopce na Minské ulici ovšem ještě odpojili vlečný vůz. Aby toho nebylo málo, kdosi z cestujících utrhl bzučák Nevystupovat a vyhodil ho za jízdy ven. Později bylo zjištěno, že proletěl otevřeným oknem přízemního bytu poděšenému spáči až do postele (!). Tahle „spanilá jízda“ skončila na Veveří před služebnou Veřejné bezpečnosti, před níž vystresovaný řidič tramvaje zastavil a na místě podal oznámení, co se děje v jeho soupravě. Veřejná bezpečnost zasáhla rozjařené cestující svými obušky a druhý den noviny o tomto incidentu přinesly zprávu… Pro Synkopy 61 tato záležitost měla nepříjemnou dohru. V obvodu Brno II, což obnášelo známé sály U Kozáků, Stadion a Besední dům, měly zákaz vystupování a asi za půl roku se jich ujal Vysokoškolský klub, v němž získaly svou základnu…

V dubnu 1966 přišel na post sólového zpěváka Michal Polák (dříve Medic Club, Shakers). Díky Polákovi skupina získala cenný falzet, ale také nové kontakty. Se Synkopami 61 se například sblížili sourozenci Eva a Pavel Romanovi, reprezentanti Československa v krasobruslení – mistři světa v letech 1962–1965 a mistři Evropy 1964/1965. Pavel Roman projevil opravdovou velkorysost, a když jednou navštívil skupinu ve zkušebně, rozhodl se, že koupí Rybářovi novou bicí soupravu, a také to hned realizoval, čímž studující textilní průmyslovky získal nečekaně nové bubny, na které finančně dosáhnout nebylo v té době vůbec jednoduché…

Na jaře 1966 skupina absolvovala úspěšný zájezd do Polska na Mezinárodní hudební festival v Gliwicích, kde zvítězila v konkurenci sedmnácti kapel. Na pozvání polské Jazzfederace koncertují ještě v témže roce v Gdaňsku pro 30 000 lidí a také ve varšavském klubu Stodola.

Od 28. října 1966 až do 15. listopadu 1968 ve skupině působil jako náhradník za Pokorného, který byl v té době na vojně, kytarista a zpěvák Pavel Váně. Dne 12. května 1967 Synkopy 61 vystoupily na divadelním festivalu v jugoslávském Zagrebu.

V Brně už v té době patřily mezi nejoblíbenější skupiny, jejichž posluchačská fanouškovská základna byla pravděpodobně nejmasivnější, čímž se řada jiných kapel nemohla pochlubit.

9. až 10. března 1967 se Synkopy 61 úspěšně zúčastňují 1. Jazzuniversiády v Českých Budějovicích (2. místo) a 20. až 22. prosince 1967 vystupují v pražské Lucerně na I. československém beatovém festivalu, odkud si odvezou vavříny jako „nejlepší moravská skupina“.

V dubnu 1968 jim vychází u Supraphonu první singl Válka je vůl, kterou nazpíval Váně a Polák. Stala se velehitem. Text napsal kamarád skupiny František Jemelka, který s Veselým často spolupracoval. Dne 7. března 1968 opět s úspěchem vystoupí na 2. Jazzuniversiádě (cena publika a zvláštní cena za skupinový zpěv) a vítězí v soutěži brněnských skupin Brněnská beatová liga. Vydavatelství Panton jim v Edici Mikrofóra v roce 1968 vydává i první EP desku s původními písněmi Vítězství světla / Suita pro Johanna Sebastiana Bacha / Tichej kout / Měl jsem rád tvou peněženku. (Natočeno 6. dubna 1968 ve studiu Dukla v Brně.) Inspirace přicházely od britských Hollies, Tremeloes, Searchers, ale hlavně od amerických Beach Boys.

Na koncertech Synkop 61 se nezřídka stávalo, že po vystoupení zůstalo v sále poházené dámské spodní prádlo od dychtivých fanynek, pro které byla v dané době skupina erotickým symbolem. Pravděpodobně nejvíc byl z této situace konsternován nejmladší člen skupiny Pavel Váně, který na podobné situace (jak vzpomíná) nebyl vůbec připraven…

22. prosince 1968 na I. československém beatovém festivalu oslňují písní Casanova (2. místo). Skupina díky orientaci k americkému west-coastu se svou suverénní vícehlasou stavbou stává v té době nejlepší vokálně instrumentální skupinou v Československu. Odtud i přezdívka „moravští Beach Boys“. Nechávají za sebou i pražské Rebels a Cardinals.

Nahoře Rybář, Váně, dole Čarvaš, Směja – 12. listopad 1967

19. června 1969 si se svými americkými vzory dokonce zahrají na brněnském Zimním stadionu společně s pražskými Blue Effect a brněnskými Progress Organization.

Třebaže skupina natočila v Československém rozhlasu hodně melodických písní (např. Marťan, Žárlivá dívka, Stálo to za to, Zelená louka, Lady Godiva, Venuše, Hůl, nůž a cop, Já slyším múzy, Bůh lenosti…), na klasické album bohužel v té době nedosáhla.

Pokorný, Polák, Čarvaš, Rybář, Are Ramsay of Rajach, Směja – střecha hotelu Continental, 9. květen 1969

6. září 1970, po deseti letech činnosti, se profesionalizuje. Za prvních osm let své profesionální kariéry odehrály Synkopy 61 neuvěřitelných 1176 vystoupení a v letech 1968 až 1980 vydaly třináct vinylů (8 SP, 2 EP, 1 EPS a 2 MP). Od silvestra 1970 do března 1971 díky agentuře Plonner absolvují 90 vystoupení v Rakousku k tanci, kam se vracejí v únoru a březnu 1973. V roce 1972 následuje koncertní turné po Polsku a Slovensku se zpěváky Helenou Blehárovou, Petrem Dopitou a Tiborem Lenským.

Navzdory tomu kapela zvolna přitvrzuje a reaguje na dobový hard rock skladbami od Uriah Heep, jejichž české verze se také objevují na deskách: Měsíční park (The Park), Bílý vrány (Easy Livin’), Hrej se mnou fair (Look At Yourself).

Skupina nahrává v roce 1972 desku „Festival“ (EPS) a v roce 1974 desku „Xantipa“ (MP), kde převažují vlastní skladby na texty Milana Hanáka.

9. prosince 1973 odehrají v brněnském Divadle bratří Mrštíků svůj památný 1000. koncert.

Televizní studio Typos – Brněnské kolo, 26. duben 1970

15. ledna 1974 pak Oldřich Veselý posiluje Synkopy 61 jako varhaník, výtečný zpěvák a skladatel, což skupinu umělecky pozvedá na vyšší vícehlasou a instrumentální úroveň.

V r. 1974 se Synkopy 61 chtějí zúčastnit písňového festivalu Bratislavská lyra. Veselého skladba Poselství dětem (textovaná Milanem Hanákem) se dostává do soutěžní přehlídky, ale Synkopám 61 ani Veselému není umožněno vystoupit a tuto skladbu interpretuje Karel Zich. Hlavnímu dramaturgovi festivalu Jiřímu Maláskovi se zdálo, že typ zpěváka, jako je Veselý, je pro Lyru „nebezpečný“, zatímco kultivovaný Zich splňoval dokonalé představy konformního zpěváka. Ten ovšem nepochopil původní autorský záměr a píseň tak získala jiné vyznění.

V témže roce Synkopy 61 natáčejí svůj umělecký vrchol: další MP „Formule 1“. Vychází v r. 1975. Vedle zajímavě zaranžovaných skladeb zaujme širší formátový útvar – suita Touhy, kde se skupinou spolupracuje dechová sekce Bromova big-bandu, objevují se zde i zvuky vichřice a štěkot polárních psů, jakýsi předobraz domácího art rocku.

2. srpna 1975 odchází, za značné nelibosti ostatních členů, Veselý do Prahy a přijímá angažmá ve skupině Modrý Efekt (Blue Effect). Skupina ztrácí výraznou uměleckou osobnost, což znamená zásah do její hudební koncepce.

Čarvaš, Pokorný, Směja, Polák, Rybář – 1973

Kapelník Směja za podpory skupiny cíleně pracoval na tom, aby Panton realizoval regulérní album. Tehdejší šéfredaktor (Brňan) Aleš Sigmund měl ale výhrady vůči textům a doporučil Smějovi k přetextování známého textaře Ondřeje Suchého. Ten se ujal svěřené práce, ale ve finále stejně k realizaci alba k velkému rozčarování Synkop 61 i textaře Suchého nedošlo – třebaže v Melodii na něj vyšla annonce a projekt měl název Ohlédnutí (1977). Nerealizován byl i pozdější albový projekt Kolemjdoucí (1979). Do vlastního repertoáru skupiny se začínají vracet zahraniční skladby, zejména od skupiny Queen, ale i Kansas.

Rybář, Směja, Veselý, Pokorný, Čarvaš, dole Polák – 1974

V březnu 1979 skupinu posiluje absolvent brněnské konzervatoře, violoncellista, zpěvák a hráč na akustickou kytaru Vratislav „Aťa“ Lukáš, který je pro kapelu vítanou transfúzí.

31. prosince 1979 odchází zpěvák Polák. To je začátek personálních změn uvnitř kapely. Poté
6. srpna 1980 baskytarista Čarvaš po dokončení studia na VŠZ za praxí veterinárního lékaře. Dodnes se vedou nedořešené úvahy nad tím, zda Synkopy 61
měly udržet vzájemnou kooperaci bez ohledu na další vývoj a zůstat propojeny svými tradicemi, anebo radikálně změnit koncepci a promluvit tak do progresivnějších hudebních principů. Jejich příznivci, pamětníci a kamarádi jsou rozděleni zhruba na dva tábory a asi to tak i zůstane. V každém případě skupina pod názvem Synkopy 61 končí…

Faksimile dopisu Ondřeje Suchého a plánovaná alba Ohlédnutí

Album Ohlédnutí – 1977

Kolemjdoucí – 1979

V r. 1995 byly Synkopy 61 vzkříšeny ke sporadickému vystupování s mírně pozměněnou sestavou (staré obsazení doplnil baskytarista a zpěvák Vilém Majtner a v roce 2006 klávesový hráč a zpěvák Jan Korbička, o něco později se vrátil i staronový Pavel Pokorný) a jejich písně vycházejí na CD nosičích (díky FT Records) a vracejí se z minulosti do přítomnosti. V říjnu 2008 bohužel zemřel po těžké nemoci bývalý člen kapely Jan Čarvaš…

Synkopy 61 z historického hlediska náleží k brněnskému „rodinnému stříbru“ a jsou symbolem své doby. Vždycky měly silnou fanouškovskou základnu a jejich popularita byla generační záležitostí. K Brnu náleží patriotisticky stejně jako hrad Špilberk, chrám Petrov nebo pivovar na Starém Brně a jejich základna měla silnou kamarádskou soudržnost.

Čarvaš, Pokorný, Lukáš, Polák, Směja, Rybář – 1979

VULKÁN

aneb Od Ulrychovy platformy k Sigmundovu pojetí

Brněnská skupina Vulkán bezesporu patří mezi ty bigbítové skupiny, které vznikly v jihomoravské metropoli ještě v první polovině šedesátých let. Z amatérského divadla DIBETRA (Divadlo bez tradic) se oddělila hudební skupina, která začala používat pro raný bigbít sugestivní název. Začátky jsou datovány rokem 1963. První sestavu tvořili Oldřich Matoušek (kytara), Jiří Lešenar (kytara), Miroslav Lešenar (baskytara) a dnes neznámý bubeník (!?) a později za bicí nástroje zasedl Jaroslav Ptáček.

Působili v ní sourozenci Petr (talentovaný skladatel, textař a zpěvák), jenž byl zakládajícím členem Vulkánu, a Hana (majitelka vynikajícího silného hlasu) Ulrychovi. Jejich otec Jaroslav Ulrych byl známý operní zpěvák, který se zprvu nemohl smířit s okolností, že se jeho děti budou věnovat bigbítu, protože jako interpret „seriózního“ umění pohlížel na nový žánr s despektem a nedůvěrou.

V Československém rozhlasu v Brně v prosinci 1965 skupina Vulkán natočila Píseň skleněné báně, která se stala hitem, jenž prorazil i v Praze. Koncem léta 1966 ji manželé Černí pod názvem Skleněná báň zařadili do populárního pořadu
13 na houpačce, kde si získala zaslouženou pozornost, a třebaže Vulkán v Praze nikdo neznal, ve spojení se sourozenci Ulrychovými už byla kapela zviditelněna. Úspěšnou byla i píseň Kouzelná lampa. Ulrych se etabloval jako zpěvák s jasnou výslovností a jako autor s výrazným melodickým potenciálem.

Crha, Kajnar, Antonín, Tena, Martha, Sigmund

Na přelomu let 1966 a 1967 kapela mění sestavu. Po skončení vojenské služby přichází do řad Vulkánu Aleš Sigmund, jehož kytarové party byly inspirovány Shadows a Beatles, který (jak míní Tena Elefteriadu) patřil mezi lokálně nejuznávanějšího hráče v Brně. Svůj styl stavěl na zvonivých sólech a projevoval vlastní autorské ambice.

Nový Vulkán tvořil doprovodný kytarista Ivan „Sádra“ Sultanov (ex-Shakers), hudebník bulharské národnosti, a baskytarista Jiří „Dany“ Svoboda. Další melodické písně získávaly úspěšnost a Brno je často pouštělo do éteru. Jmenujme za ostatní Tvé město (první SP) anebo lyrickou píseň Sen ve výtečné interpretaci Hany Ulrychové. První nahrávky byly na studiových pásech rozhlasu. Pozdější písně převzal z rozhlasu Supraphon, začal je vydávat na singlech, ale i malá neznámá brněnská firma Discant.

Sigmund, Martha, Tomeček, Tena, Ptáček, dole Kukleta

V roce 1966 přivedl do Vulkánu Sultanov dvě sestry řeckého původu Marthu a Tenu Elefteriadu, které měly být původně v kapele využity jako sboristky. Brzy se však ukázalo, že jejich velmi zajímavě zabarvené hlasy, způsob interpretace a nasazení je předurčují do role suverénních sólistek. Navíc z nich sálala exotika a sex-appeal a vedle podmanivé dívčí krásy byly i hodně fotogenické a na vystoupeních bezprostřední, což bylo pro kapelu cennou devízou. Společně s Ulrychovými natočili v r. 1966 písničku Vánoční.

Na jaře 1967 odchází z řad Vulkánu Sultanov a jeho místo zaujal kytarista a zpěvák Jan Kukleta, člověk s řadou osobních ambicí.

Nastal ovšem problém – protože ve Vulkánu působily dvě sourozenecké dvojice, bylo zjevné, že dojde k personálnímu třesku. Ulrychovi a Svoboda na podzim 1967 odešli a spojili svoje další osudy se skupinou Atlantis. Rozchod proběhl bez napětí a vzájemných třenic a Sigmund a Ulrych v dalších letech spolu nárazově autorsky dále spolupracovali. Martha a Tena přebírají od Sonny And Cher písně Little Man a The Letter.

Martha a Tena Elefteriadu na Zelném trhu – 1969

Do Vulkánu přišel bývalý druhý zvukař skupiny Shakers – Kamil Tomeček, který krátký čas působil v kapele jako baskytarista (po Svobodovi), ale brzy po něm převzali jeho post další hráči. Tomeček se později objevil (po odchodu Pelce do zahraničního angažmá) krátce i v řadách Speakers. Za ostatní bych uvedl Lubomíra Hlouška ze známé brněnské rockandrollové skupiny Rocky Eagles.

V sobotu 21. prosince 1967 v rámci I. československého beatového festivalu vystupuje Vulkán v pražské Lucerně, jako reprezentant Brna. Jako host na elektrofonicky preparovaný cimbál s nimi vystupuje Petr Oliva (člen BROLNu). To byl ovšem originální nápad, který se v žádné jiné bigbítové skupině v Československu neobjevil. Skutečnost byla taková, že v dalších letech Aleš Sigmund tento ryze nebigbítový nástroj z instrumentálního obsazení zcela úplně nevytěsnil a kapelník na něj hrával i během koncertů. Martha a Tena zde interpretovaly píseň Then He Kissed Me (Sonny And Cher) a Somebody To Love (Jefferson Airplane). Byla to jedna z mála kapel, která měla na festivalu ve svých řadách zpěvačky. Při vystoupení je ovšem handicapoval nedokonalý zvuk zpěvové aparatury. V dalším období z Vulkánu odchází Kukleta, jehož pěvecké ambice nebyly v souladu se záměrem kapely.

29. března 1968 se Vulkán zúčastňuje přehlídky bigbítových skupin v rámci soutěžního klání Brněnská beatová liga v Besedním domě v Králově Poli. V témže roce skupina získává profesionální statut. Vedle melodického bigbítu do jejich hudby pronikají i prvky podmanivé řecké lidové hudby s řadou lichých rytmů a instrumentální zařazení strunného nástroje bouzouki. Původně party na tento instrument nahrával nějaký řecký hudebník, ale Sigmund se posléze naučil tento nástroj ovládat a i on zněl v nahrávkách Vulkánu, ale i potom v dalších letech.

První natočenou písní byla Tam chtěla bych být (1968). Pro zajímavost je třeba uvést, že bývalý člen Vulkánu Sultanov po 21. srpnu 1968 emigroval. Vážně se obával, že jako občan bulharské národnosti bude muset jako voják nastoupit tříletou službu do bulharské vojenské flotily. Nakonec zakotvil v Austrálii.

Aleš Sigmund, Martha a Tena Elefteriadu

V roce 1969 vychází na novém československém labelu Panton jejich první EP Rescue Me / Soul Of The Man / Saturday Nights / It’s Always Ever The Same.

Na Bratislavské lyře 1969 získaly Martha a Tena Elefteriadu jednu z hlavních cen (stříbrnou lyru) za slovensky zpívanou píseň To všetko bolo včera za doprovodu Orchestru Josefa Vobruby, což je expandovalo do první ligy. Talent-scout Jaromír Vašta z Parkcentra je přetáhl do Prahy.

Vystupovaly v programu Karla Černocha, ale i v Shut Up F. R. Čecha. Jiří Štaidl jim nabídl angažmá v divadle Apollo a do svého programu je přizval Karel Gott. Usmálo se na ně štěstí a byly vyslány do Švýcarska do pořadu Europarty, působily v hamburském televizním programu Hits A Go Go v tehdejším západním Německu, ale vystupovaly rovněž na festivalu v polských Sopotech. Agentura Parkcentrum nakonec nesplnila své závazky, které slibovala.

I přes lákavé a lukrativní nabídky se obě sestry nenechaly oslnit blyštivým pozlátkem pražského showbusinessu a nakonec se vrátily rozčarovány do Brna do Sigmundova společenství.

Do jejich repertoáru pronikaly i vlivy soulu – Aretha Franklin a Ike And Tina Turnerovi, a později i swingu. Skupina Vulkán procházela dalšími personálními proměnami. Novým baskytaristou se stává Cyril Kajnar, varhaníkem a klavíristou Bedřich Crha. Bicí nástroje byly v rukou Karla Antonína. I přes četné koncertování a řadu nahrávek se pod hlavičkou Vulkán nepodařilo natočit standardní album (ostatně jako jiným brněnským bigbítovým skupinám té doby).

Panton jim v r. 1969 vedle již zmíněného EP natočil tři singly Dancing In The Street / Nejvíc má kdo se umí smát, dále Přání děravé loďky / Když má srdce půst. Pozoruhodná byla i osobitá verze „prvního českého blues“ Život je jen náhoda (od Jaroslava Ježka a Voskovce a Wericha) / Přijď. Vedle Sigmunda (který se stal v soukromí jejím partnerem) se jako nadějná textařka začíná etablovat i Martha Elefteriadu.

Pod názvem Vulkán se skupina rozpadla 5. července 1970. Její nevýhodou byla okolnost příliš častého střídání hudebníků, takže kapela i přes jisté ambice nestačila vyprofilovat výraznější hudební tvář. Aleš Sigmund zápasil se skutečností, že členskou základnu tvořili studenti, kteří přes různé výjimky a úlevy nebyli (celkem pochopitelně) zcela vyvázáni ze studijního řádu.

Také bylo zjevné, že Sigmund měl jako hlavní želízka v ohni především precizní výkon řeckého sesterského dua a nijak nehodlal instrumentální hudební doprovod rozvíjet k nějakým odvážnějším a dravějším hudebním trendům. Jeho umělecká persona vyrůstala na Shadows a Beatles a sázel na jasné melodie a harmonie, protože věřil, že nekomplikovaná a přehledná hudební forma písní jeho společenství zaručí širší publikum a stálý zájem pořadatelů. Tento záměr, zdá se, mu v pozdějších letech vyšel.

Československá televize Brno stačila natočit několik příjemných černobílých televizních „klipů“ s písněmi natáčenými v exteriérech Brněnské přehrady, ale i v televizním studiu s dominujícími Marthou a Tenou. Pod hlavičkou Vulkánu ještě vznikly singly Píseň pro vás / Bouře a River Deep, Mountain High / Poslední závěj. Historické nahrávky Vulkánu (bez Marthy a Teny Elefteriadu) lze nalézt na výběrovém CD Hany a Petra Ulrychových – „Seď a tiše poslouchej“ (Bonton 1999).

Vulkán zanikl a naopak vznikla Skupina Aleše Sigmunda, ve které byl leader opět kapelníkem, ale také skladatelem, textařem a rovněž producentem. V ní se objevovali mj. hráči Progress Organization, talentovaný kytarista Ivo Křižan a hostovali s nimi i známí jazzmani Bromova big-bandu. Díky normalizačním poměrům (profesionální hudebníci se bigbítem nemohli uživit) měl repertoár středněproudý charakter s bigbítovými prvky…

Z historického pohledu skupina Vulkán sice nepatřila mezi kapely ryze progresivního instrumentálního bigbítu, ale její existence výrazným způsobem obohatila brněnskou hudební scénu díky Martě a Teně Elefteriadu (předtím ovšem Petrovi a Haně Ulrychovým), jež jí vtiskly osobitou interpretační tvář a je nedílnou součástí hudební historie brněnské scény.

SHAKERS

aneb Mersey beat kytarových mediků v brněnském balení

Aktivní studenti lékařské fakulty založili už na přelomu let 1962–1963 v Brně bigbítovou skupinu Medic Club, která v tehdejších časech zaznamenala velký nástup na brněnské hudební scéně a výrazně na sebe upozorňovala svými vystoupeními natolik, že se jich po organizační stránce ujalo PKO (Park kultury a oddechu) se sídlem na populární Riviéře poblíž brněnského výstaviště.

Nejprve bylo jejich těžištěm hraní k tanci, ale stále stoupající popularita mezi mládeží je nakonec vynesla do velkého sálu Stadionu v centru Brna na Leninově (nyní Kounicově) ulici. Poté vystupovali i v Besedním domě na Husově ulici, kde si jich povšiml už tehdy respektovaný kapelník Gustav Brom. Třebaže byl jazzman, dokázal ocenit jejich talent a využít jejich popularity u mládeže a nabídl jim vystupování společně se svým swingovým orchestrem.

V polovině roku 1964 pod tlakem bigbítové vlny z Velké Británie skupina Medic Club změnila název na údernější Shakers a my si konečně představíme jejich členskou základnu.

Pavel Bartoň (kytara), jeho bratr Ivan Bartoň (baskytara), Ivan „Sádra“ Sultanov – bulharského původu (kytara), Petr Luner (klavír) a Vladimír Michálek (bicí nástroje). Dále to byl sólový zpěvák s „měkkým hlasem“ ve stylu uhlazeného Cliffa Richarda (který byl u nás známý z filmu Klub mladých /The Young Ones/ z úsměvné muzikálové komedie se skupinou Shadows /1961/, ale také z filmu Báječný život /Wonderful Life, 1964/ režiséra Sidney J. Furie) a s výtečným falzetem, Michal Polák a také jeho sestra Monika Poláková, která se díky své nevšední kráse koncem šedesátých let stala dokonce i Miss Brno 1968.

„Polcmen“, jak se v Brně Polákovi přezdívalo, byl vnímán jako „brněnský Cliff Richard“. V dravých rockandrollových skladbách se sice trochu ztrácel (postrádal v hlase potřebné ostří), ale v jímavých baladách byl naprosto nedostižný. Jen málokterý zpěvák v jihomoravské metropoli neztratil svůj brněnský akcent tak jako lokální patriot Polák, což je evidentní až do současnosti.

Po pěvecké stránce to byl první pokus vytvořit brněnské zpívající sourozenecké duo. Úspěšnější ale byli o něco později sourozenci Ulrychovi ve skupině Vulkán. Krasavice Poláková ovšem neměla přírodně silný a živočišně hutný hlas Hany Ulrychové.

Se skupinou Shakers ale vystupovali i další zpěváci v estrádním bloku písní, jako byli Jana Chalupníková-Rubešová, Tibor Lenský a pražské rockandrollové eso Pavel Sedláček. Tím mírně připomínali estrádní model raného pražského Olympiku, který před svou klasickou bigbítovou érou jezdil napříč československým terénem od Šumavy k Tatrám s Miki Volkem, Pavlem Bobkem, jmenovaným Pavlem Sedláčkem, Josefem Lauferem, Yvonne Přenosilovou a dalšími.

Sourozenci Monika a Michal Polákovi

29. listopadu 1964 Shakers vystupovali s repertoárem písní The Beatles ještě předtím, než byl u nás oficiálně do kin uveden jejich legendární černobílý film A Hard Day’s Night (1964) režiséra Richarda Lestera, promítaný v Československu pod názvem Perný den. Československá premiéra se konala
23. června 1965, ale neoficiálně byl film promítán už v říjnu 1964 v rámci Týdne anglického filmu.

Hektický způsob práce, časté vystupování, nedostatek odpočinku a přecházení různých nachlazení znamenalo zdravotní kolaps pro bubeníka Michálka, který z úspěšné kapely odpadl. Krátce ho nahrazoval nebubeník Sultanov, ale nakonec byl přizván jako bubeník Luděk Smutný. Další úspěšnost Shakers znamenala, že PKO jim vybavil vystoupení až ve vzdálených Košicích na východním Slovensku, kam kapela cestovala dokonce letecky (!). Zde se jejich působnost setkala s velkou pozorností mezi místní mládeží stejně jako „estrádně pojednaný pražský Olympic“ s řadou zpěváků a zpěvaček… Těžko říci, zda se bigbítové skupině Shakers tento model hudby líbil, ale na druhé straně to tehdy pro kapelu znamenalo zahrát si málem na druhé straně republiky, kam by se jako klasická bigbítová skupina z Brna dostala stěží.

Polák, Sultanov, Pavel a Ivan Bartoňovi – Stadion, září 1964

V r. 1965 natočili Shakers v improvizovaném studiu hotelu International instrumentální doprovod jako hudební téma pro Krátký film Praha. Dvě skladby byly z repertoáru populárních Shadows a jedna byla zpívané rockandrollové číslo Route 66. Tuto skladbu natočil mimo rámec potřeby Michal Polák a skladba se uchovala jako rarita.

Málem se na Shakers usmálo štěstí. Z Mekky bigbítu z Londýna přijel zástupce umělecké agentury vytipovat vhodnou skupinu za železnou oponou, která by reprezentovala socialistický bigbít v Anglii. Shakers se dostali do jeho zvýšeného zájmu. Bohužel byl ale vývoj jiný. Britský talent-scout se nakonec rozhodl jinak a jeho plán pozvat Shakers do britské metropole na Temži vešel vniveč. Nakonec do Londýna odcestovala populární pražská zpěvačka Yvonne Přenosilová s uhrančivým hlasem ve stylu Brendy Lee.

Další vývoj populárních Shakers ale začal bohužel zvolna pohasínat. Bylo to dáno mj. tím, že pražské skupiny Olympic a Mefisto začaly více koncertovat v rámci republiky, což výrazně ovlivnilo místní mládež, která začala preferovat kapely z hlavního města. Dalším vážným aspektem byl koncert bratislavských The Beatmen v Brně, kteří málem „přepsali“ mapy československého bigbítu nejenom v Brně, ale i v Praze.

26. až 27. června 1965 „slovenští Beatles“, jak byli The Beatmen přezdíváni, vystoupili na třech společných koncertech se Synkopami 61 v sále Stadionu na Leninově (nyní Kounicově) ulici. Návštěvnost byla neuvěřitelná: 3400 lidí (!). Bratislavská skupina kandidovala na post „nejlepší“ kapely v republice ještě před pražským Olympikem.

V dané době už štafetu větší popularity přebírají zvolna Synkopy 61 a Shakers navzdory svému jménu a oblibě se po těchto koncertech dostávají do nevratné defenzívy.

Na počátku roku 1966 z řad Shakers odchází Michal Polák, který přijal nabídku Synkop 61. Opustil studia medicíny a sourozenci Bartoňovi se ocitli pod tlakem svého otce, který chtěl mít vystudované lékaře, a nikoliv bigbítové hudebníky bez společenské prestiže s nejistou životní perspektivou.

Už o několik měsíců předtím přetáhl po návratu z vojny do nově se formujícího Vulkánu kytaristu Sultanova kytarista z Tišnova Aleš Sigmund s Petrem Ulrychem. Nad skupinou Shakers se začaly stahovat mraky. Kapela už v této době vystupovala výrazně méně a jejich rozpad byl neodkladný. Nutno konstatovat, že Sultanov jen nerad opouštěl řady Shakers, protože byl přesvědčen, že instrumentální souhra kapely byla značnou devízou, ale nakonec rezignoval a společně s Ulrychem a Sigmundem začali psát nové nepopsané stránky Vulkánu.

Chalupníková, Ivan a Pavel Bartoňovi, Sultanov, Smutný. Předvánoční koncert – Stadion 1964. Kromě tanečních souborů a zpěváků zde vystoupilo také devět předních významných brněnských bigbítových skupin

Je třeba připomenout, že Ivan „Sádra“ Sultanov má nespornou zásluhu na nastartování kariéry dvou zajímavých řeckých zpěvaček. V r. 1966 přivedl představit do Vulkánu do té doby neznámou, ale pěvecky velmi výraznou charismatickou sesterskou dvojici Marthu a Tenu Elefteriadu (původně „jenom“ jako vokalistky do sborů), které se brzy nato staly Sigmundovým želízkem v ohni a suverénními sólistkami…

21. května 1966 se v sále Stadionu konalo jedno z posledních vystoupení kapely Shakers. Bylo to při příležitosti prvního veřejného kola soutěže Hledáme ideální dívku roku 1966. Skupina Shakers zde vystoupila v kompletní sestavě. Jenom na postu sólového zpěváka se objevil méně známý Jan Kroužil. Byli zde však také mimobrněnští hosté – z Prahy přijel Pavel Sedláček a dokonce ze Švýcarska Palph Heid.

Brzy nato byl konec Shakers dokonán. Bratři Bartoňové nakonec podlehli otcovu nátlaku, opustili bigbítové hraní a nadále se věnovali stále náročnějším studiím medicíny, stejně tak učinil i klavírista Luner.

Sultanov, Luner, Ivan a Pavel Bartoňovi – Stadion, září 1964

Sultanov se stal členem Vulkánu a působil na brněnské hudební scéně až do srpna 1968. Po invazi vojsk Varšavské smlouvy se obával, že jako bulharský státní příslušník bude muset narukovat k bulharské námořní flotile. Emigroval a usadil se nakonec v australském městě Sydney, kde vystudoval hru na kontrabas a hrál v místním filharmonickém tělese…

Pouze bubeník Smutný zůstal aktivní v hudbě. Na bicí nástroje hrál v taneční skupině Syncom. Zemřel během operace mozkového hematomu
v r. 1997.

Jak bylo zmíněno, Michal Polák dlouhá léta působil v řadách Synkop 61, v r. 1979 z nich odchází a vedle spolupráce s písničkáři Vondrákem a Bodlákem později vystupuje v estrádním programu bratří Pantůčků. V dalších letech pracoval jako státní zaměstnanec u České obchodní inspekce a nyní působí ve sporadicky vystupujících Synkopách 61…

Víceméně zapomenuté nahrávky Shakers pro Krátký film Praha se staly sběratelským reliktem bratří Bartoňů, kteří dnes působí jako primáři v nemocnicích v Poličce na Českomoravské vrchovině a v Jevíčku v Drahanské vrchovině.

Shakers patří dnes sice k zapomenutým bigbítovým skupinám československé hudební scény, ale v první polovině šedesátých let významně dotvářeli bigbítové prostředí jihomoravské metropole.

ATLANTIS

aneb „Brněnští Cream“ v ulrychovském melodickém uchopení

Další významná brněnská skupina vznikla na střední elektroprůmyslové škole v Brně na Leninově (nyní Kounicově) ulici v polovině šedesátých let. Kupodivu zde nebyl prvotní impulz k založení kapely veden vlivem drsného amerického rock and rollu, ale tradičním dixielandem, který ještě v počátcích šedesátých let dozníval a poměrně vlivně působil na část tehdejší hudbymilovné mládeže. To byl ovšem předobraz kapely, který nástupem prudké bigbítové vlny pod vlivem Beatles kapelu strhl do daného žánru. Kytarista Jiří Jirgl, baskytarista Vladimír Marek a bubeník Zdeněk Kluka na konci r. 1962 zakládají skupinu Brilant. V září r. 1963 přišel do Brna z Olomouce studovat Stanislav Regal, který byl jako sólový kytarista kapelou ihned přijat. V r. 1964 se přejmenovali na Atlantis. V r. 1966 odešel Jirgl na vojnu a nahradil ho doprovodný kytarista skupiny The Sparrows Oldřich Fiala. Ve skupině působil rovněž klavírista Jan Vrána. Bez něho se jim podařilo koncertovat v Rakousku.

Fiala, Kluka (zakrytý), Marek, Vrána, Regal – 1966

Kapela už nějaký čas vystupovala a získala si poměrně rychle dobrou pověst v brněnském prostředí (např. v žabovřeské hospodě U Kozáka, ale také v altánku na brněnské Riviéře na volném prostranství u vody, kde se střídali se skupinou Orfeus), když na podzim 1967 na jejich vystoupení v kavárně Máj přišel zpěvák a skladatel Petr Ulrych a nabídl skupině spolupráci. Ulrych se svou sestrou Hanou působil ve skupině Vulkán, a protože zatoužil hrát v jiné skupině kvůli personálnímu prolínání zpívajících sester Marthy a Teny Elefteriadu s jeho prostorem, rozhodl se oslovit jinou kapelu. Hana Ulrychová ve Vulkánu ještě zůstala, protože jejímu bratrovi se zdálo, že do „tvrdého beatu“ nebude její hlas vhodný. Skupina Atlantis (jak se brzy ukázalo) byla pro Ulrycha správná volba. Marek a Vrána mezitím odešli. Z Vulkánu si Petr Ulrych přivedl i baskytaristu Jiřího „Danyho“ Svobodu a kapela Atlantis byla připravená pro perspektivní kariéru.

Pózující Atlantis – 1967

Pro Atlantis bylo hned od počátku velmi důležité, že v jejich řadách bylo poměrně silné autorské zázemí – Ulrych se začal stále výrazněji prosazovat jako skladatel a textař melodických písní s výrazným moravským pojetím široké melodie. Na druhé straně ovšem kapela reagovala na zahraniční scénu a v jejich repertoáru se začaly objevovat paralelně i skladby Cream – I’m So Glad, Strange Brew, Sunshine Of Your Love, Tales Of Brave Ulysses nebo White Room, ale i Jimi Hendrix Experience. Regal kromě sólové kytary hrál i na varhany, a tak se spektrum barevnosti instrumentace více rozšířilo.

Kluka, Fiala, Svoboda, Ulrych, Regal – 1967

Z jejich autorské základny vzešly zajímavé skladby, např. Zamávej, Dlouhý stín, Král umírá. Za odvážnou psychedelickou skladbu progresivního typu lze označit Jen o to mi nejde, stejně jako harmonicky rozepjatou Seď a tiše poslouchej s alžbětinským cembalem. Atlantis pronikli do pražské populární Houpačky manželů Černých a řada jejich písní vyšla na singlech.

Hana Ulrychová odešla z Vulkánu a zakotvila v olomoucké rhythmandbluesové skupině Bluesmen, se kterými natočila i jedno EP. Po nějaké době ovšem byla přivolána do Brna do řad Atlantisu.

Na jaře 1968 skupina Atlantis vyjela na vystoupení do NSR, kde se prezentovala v Bottropu a udělala si zde dobré jméno. Vítězí zde na III. mezinárodním beatovém festivalu a o první místo se dělí s místní kapelou Take Five. Poté absolvuje řadu vystoupení ve spolkové zemi Vestfálsko a v Porúří. Kapela si zakoupila doplňky do muzikantského vybavení a vrátila se do Brna ověnčena úspěchem a zajímavými přísliby do budoucna.

21. srpna 1968 měla kapela Atlantis odcestovat na slovenské turné letadlem do Košic, ale invaze vojsk Varšavské smlouvy jim udělala čáru přes rozpočet. Turné se nekonalo a aparatura byla kapele zabavena a teprve později vrácena.

Ulrych jako angažovaný umělec stojící na straně reforem tzv. pražského jara nazpíval v prvních dnech okupace protiválečný song Zachovejte klid, což mu v budoucnu velmi poškodilo kariéru a osobnostní profil. Nejistoty, které panovaly v národě na podzim 1968, se promítly i do existence Atlantisu. „Dany“ Svoboda emigroval do zahraničí a Zdeněk Kluka roztrpčen okolností, že nemůže prosadit uvnitř kapely vlastní názor, odchází…

Atlantis se představují v nové sestavě. Petr Ulrych: sólový zpěv, akustická kytara, foukací harmonika, Hana Ulrychová: sólový zpěv, Stanislav Regal: sólová kytara, kapelník – z olomouckých Bluesmen do kapely přišli výtečný varhaník a klavírista Jaroslav Vraštil a bubeník Vladimír Grunt. Místo baskytaristy obsadil původní kreativní kytarista Ivo Křižan (člen Stop The Gods), který byl Ulrychem v Brně u Medvídka osloven, zda umí hrát na baskytaru. Emocionální Křižan neuměl, ale přikývl, a navzdory tomu se stal v krátké době výraznou muzikantskou oporou kapely.

Ivo Křižan s přítelkyní

Rovněž se připravovalo vydání jejich prvního albového projektu – tematického celku s názvem „Odyssea“. Zde spolupracoval se skupinou známý Big-band Gustava Broma. Postupující husákovská normalizace ale stále úderněji zasazovala rány, a tak cenzorské zásahy nedovolily album vydat. Ulrychovy básnické texty v dané době vyvolávaly podle mínění tehdejších kulturních cenzorů hodně nežádoucích asociací na významy slov jako nezávislost, svoboda, ale i duchovní vnímání lidské existence. Jen díky prozíravosti producenta Michaela Prostějovského, který tajně předal kopii záznamu Ulrychovi před svou emigrací (1983), se podařilo tento náročný hudební projekt zachránit.

Atlantis odcestovali znovu do NSR, kde působili jako aktivní kapela v německém nastudování slavného muzikálu Hair. V tomto období sourozenci Ulrychovi vystupují po dohodě se skupinou sami ve vlastním recitálu na domácích scénách.

Atlantis rovněž vystupují v krátkometrážním filmu Jiřího Vanýska Cesta, která nevede nikam. Nahrávají anglicky zpívané písně You Don’t Love Me Anymore (ve stylu rhythm and blues), Don’t You Break It Again (ve stylu soulu) otextované René Trejtnarem a také Strange Brew od Cream strhujícím způsobem zpívanou Hanou Ulrychovou.

Ulrych, Grunt, Křižan, Vraštil, Regal, Ulrychová – 1969

Na jaře 1970 se na baskytarovém postu v kapele objevil Vladimír Ryška. Vedle vlastního repertoáru a skladeb z nerealizovaného alba „Odyssea“ (Leží nade mnou kámen, On na mě zapomíná, Za vodou za horou, Píseň poutníka, Odysseovo ztroskotání) se v jejich repertoáru objevují i coververze skladeb Mighty Queen (Manfred Mann), Goo Goo Go Goo Barabajagal (Donovan), I Am Lonesome Hobo (Bob Dylan) nebo Let The Sunshine z muzikálu Hair, nebo Gimme Some Lovin’ (Spencer Davis Group) ještě pořád zpívány na koncertech anglicky. Skladby Nechoď
do kláštera a Brána milenců se stávají dobovými superhity. Na podzim 1970 odcestovávají Atlantis znovu do NSR.

Sourozenci Ulrychovi poté přijali nabídku angažmá v divadle Rokoko, kde působili v r. 1971 v pořadu Nepůjdeme do kláštera v režii Ivana Rocha a zde jejich pěvecké duo rozšířila i tehdy méně známá Jitka Zelenková.

Atlantis opět prochází personálními proměnami a muzikantská sestava vykazuje jména – Jaroslav Vraštil: varhany, klavír, Vladimír Grunt: bicí nástroje. Kytarového postu se ujímá vynikající staronový Ivo Křižan a baskytaristou se stává Pavel Váně (kytarista ex-Progress Organization a Collegium Musicum).

V době pražského pobytu bylo sourozencům Ulrychovým umožněno natočit první album „13 HP“ (1970). Bohužel zde nehraje Atlantis, ale kytarista Ota Petřina a bubeník Petr Hejduk, a ostatní instrumentaci obstaral Taneční orchestr Československého rozhlasu pod vedením Josefa Vobruby. Ulrychovi vydávají další písně na singlech, ale už zákonitě ne pod hlavičkou Atlantisu, ale TOČRu, což činí zmatky v existenci a neexistenci vlastního Atlantisu.

V r. 1972, kdy už Ulrychovi opět působí v Brně, Atlantis natáčejí v Pantonu album „Hej dámy, děti a páni“ za spolupráce s Orchestrem Gustava Broma. Není to sice ryzí bigbít, ale spojení kvalitních melodických písní, a proniká sem i moravská lidová tematika.

Po emigraci Ivo Křižana do NSR a oženění Stanislava Regala do Berlína na sólovou kytaru v Atlantisu hraje talentovaný kytarista Jan Millonig ze skupiny Albatros, který ale nedlouho poté přechází do skupiny Speakers-Junior. Nahrávací frekvence na albu obstarává kytarista Vladimír Severa (ex-F.G.B. Stellars) a baskytaru Jan Hubáček. Pro nahrávání alba přišel převzít bicí party Zdeněk Kluka.

Stojící Josef Karpaty (Bluesmen), Grunt. Dole Regal, Vraštil, Křižan v německém nastudování muzikálu Hair – 1969

Na Ulrycha dopadá stále silnější tlak. Nesmí na televizní obrazovky, zvolna ustává i vydávání písní na deskách a hlas sourozeneckého dua je vytěsňován i z rozhlasu.

Na jaře 1973 zpívá Atlantis svoji labutí píseň v sestavě pro několik koncertů v rámci MDŽ – Sourozenci Ulrychovi: zpěv, Ladislav Klein: kytara (ex-Olympic), Rudolf Hájek: klavír, saxofon, flétna, Jan Hauser: baskytara (ex-Olympic), Jaromír Helešic: bicí nástroje.

Pod tlakem normalizace Ulrych rozpouští kapelu a totálně přeorientuje svoje umělecké ambice do oblasti lidové písně. Hodně lidí toho litovalo, protože Atlantis navzdory řadě personálních proměn patřili mezi kvalitní bigbítové kapely, třebaže postupem dalších let jejich orientace směrem do středního proudu už byla nevratná do původních vod.

V r. 1990 vychází tzv. trezorové album „Odyssea“, které demonstruje nadčasovost celkového pojetí, ztvárněného do náročného dramatického útvaru, a lze litovat, že už tehdy nebyl pořízen filmový záznam, který by věrně zobrazil celkové vyznění…

Na konci šedesátých let patřila skupina Atlantis k brněnskému „rodinnému stříbru“, jejichž význam se s odstupem doby zdá bohužel nedoceněn a jména sourozenců Ulrychových jsou dnes spojována nespravedlivě pouze s jejich tvorbou orientovanou k moravskému folklóru.

ROCKY EAGLES

aneb Nejlepší autentický rockandrollový nářez v Brně

Že se bigbít rodil z dravého rock and rollu, o tom dnes už nikdo nepochybuje. Pokud bychom měli zástupce rock and rollu hledat na brněnské scéně šedesátých let, v té nejvyšší kvalitě, musíme zmínit skupinu, která se stala synonymem pro tenhle žánr, importovaný do Československa klikatými stezkami… Předobraz skupiny lze ovšem hledat v kapelách Hajaja 62 a Big Beat Club, které z historického hlediska byly prvními, jež se v jihomoravské metropoli objevily.

Ve skupině Big Beat Club mj. působil velký znalec a obdivovatel Elvise Presleyho, výtečně frázující sólový zpěvák Antonín „Tony“ Škrášek, který ovšem začátkem r. 1965 opustil kapelu a odstěhoval se s rodiči do Prahy. Rock and roll ovšem neopustil – stal se jeho celoživotní láskou a dlouhých dvacet let zpíval ve věhlasném Classic Rock And Roll Bandu Pepy Pilaře. Poté založil vlastní kapelu Rock And Roll Gang a v r. 2011 byl uveden do rockandrollové Síně slávy. Bohužel v září 2013 odešel do rockandrollového nebe za Elvisem Presleym a Buddy Hollym…

Rocky Eagles, Vysokoškolské koleje Leninova – 1965

Klavírista Rostislav Hradecký (dnes pravděpodobně nejstarší žijící propagátor rock and rollu v Brně – ročník Johna Lennona a Franka Zappy – 1940!) po rozpadu Big Beat Clubu hostoval v Synkopách 61 mezi 16. až 27. srpnem 1965 v Krkonoších na Husově, Bobí a Žižkově boudě. Po návratu se rozhodl založit jinou skupinu s orientací na tvrdý rock and roll. Zakládajícími členy byli Jaroslav Ohnoutka (kytara) a Zdeněk Tylč (baskytara). Přizval bývalé spoluhráče Petra Netočného (zpěv) a Ladislava Viktorina (tenorsaxofon), kteří pak s Hradeckým tvořili jádro kapely. Z Crazy Boys byl přizván Karel Antonín (bicí nástroje). Kapela ale procházela dalšími proměnami. Do kapely vstoupil Bojar Voda (baskytara, foukací harmonika, zpěv) a konečně tohle společenství uzavřel precizní Miroslav „Dan“ Daňhel (kytara). Daňhel byl v té době asi jediný, kdo
v Brně skutečně ovládal muzikantské party slavného kytarového krále rock and rollu, Američana Chucka Berryho, což bylo pro kapelu velmi cennou devízou. Nezbytné kvalifikační přehrávky skupina absolvovala 4. října 1965 u OKVS Brno-Královo Pole pod slibným názvem Rocky Eagles.

Tato kapela počátkem r. 1966 pravidelně hrála na odpoledních čajích v kavárně Máj na Divadelní a téměř okamžitě si získala široký okruh posluchačů a příznivců, o čemž svědčily vyprodané akce. V jejich repertoáru byly skladby Shadows, The Sputnicks, Searchers, Rolling Stones a Chucka Berryho zpívané v angličtině. Je třeba jmenovat dnes už legendární skladby jako Little Red Rooster z podání Rolling Stones nebo Carol a Let It Rock od Chucka Berryho anebo Shakin’ All Over od Searchers.

Škrášek, Tylč, Viktorin – zahrada Musilka, červenec 1966

Rocky Eagles díky šťastnému spojení s Klubem mladých cestovatelů, jehož program ovlivňoval příští brněnský impresário Miloslav Bernátek, skupina vystupovala pravidelně nejen na brněnské scéně, ale i mimo její hranice. Je třeba jmenovat vynikající koncert v Kateřinské jeskyni v Moravském krasu (8. května 1966), pořádaný jako vzpomínka na tragicky zesnulého varhaníka Otu Čermáka. Více než 500 návštěvníků si v jeskynním dómu mohlo vychutnat opravdu nevšední zážitek.

V květnu 1966 se kvalifikačních přehrávek zúčastnil po odchodu Bojara Vody zkušený baskytarista Pavel „Černá ovce“ Malý. Rocky Eagles nabídli zkušební komisi 13 skladeb z repertoáru Rolling Stones, 3 skladby Little Richarda a dvě skladby Chucka Berryho, ale také od Yardbirds a Pretty Things.

Netočný, Antonín, Malý, Hradecký, Viktorin

V červnu 1966 v rámci oficiálních Dnů družby KMC uspořádal koncertní turné Rocky Eagles v Německé demokratické republice. Jakmile ve Veltenu (východní část Berlína) Rocky Eagles zahráli první takty skladby Long Tall Sally od rock-
androllového shoutera Little Richarda, východoněmecká mládež vybuchla nadšením. Třebaže bylo turné oficiálně legalizováno a smluvně potvrzeno, po třech odehraných skladbách vtrhlo do sálu samopaly ozbrojené komando sovětských vojáků. Vystoupení bylo okamžitě přerušeno a členové kapely byli zatčeni a vojenskými gazy odvezeni k výslechu. Byli sice propuštěni, ale nasmlouvané koncerty byly neodvolatelně zrušeny. V NDR panovala za Waltera Ulbrichta doba „temna“ a rock and roll byl podle komunistických kritérií v daném roce stále zakázán… Na příkaz berlínského starosty ale měli členové skupiny na deset let zakázán vstup do Berlína (!). Nutno podotknout, že Rocky Eagles se ve spřáteleném Německu těšili až mimořádné přízni mladých Němek.

Netočný, Viktorin, Voda, Antonín, Hradecký, dole Daňhel

V témže měsíci se na Stadionu na Leninově odehrál společný koncert Rocky Eagles a bratislavských Buttons („slovenských Rolling Stones“) –
pro velký úspěch byl opakován i v září.

V letech 1967 a 1968 stoupající kariéra Rocky Eagles dosahuje vrcholu. Nespornou kvalitu představuje rychlá pravá ruka klavíristy Hradeckého a suverénní technika kytarových sól Daňhela. Vedle již zmiňovaných proslulých interpretů amerického rock and rollu do jejich repertoáru vstupují vedle Rolling Stones také představitelé rhythm and blues, jako byli Them, Spencer Davis Group, úderní melodici The Who, Small Faces, ovšem i popově orientovaní Dave Dee, Dozy, Beaky, Mick & Tich. Na baskytarovém postu však došlo k další výměně. Malý po dokončení studií na podzim 1967 opustil Brno a vrátil se do rodného Hradce Králové a jeho místo zaujal mladý kreativní hráč Luboš Hloušek. Ani potom neskončily další personální proměny. Z rozpadlé skupiny Ravens byl angažován sólový zpěvák Václav Šíbl a na kratší dobu nahradil bubeníka Antonína dravý úderník Valerij „Valera“ Doležal, který byl po rozpadu Stop The Gods bezprizorní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Decibely nad Brnem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.