Břetislav Buchta

NEČEKANÉ ROZUZLENÍ

HONU NA KRTKA

a jiné příběhy

Vydavatel: Jan Šuba-Makniha.cz

rok vydání: 2015

© Jan Šuba-Makniha.cz

© Všechna práva vyhrazena!

ISBN 978-80-88080-78-7 (pdf)

ISBN 978-80-88080-79-4 (ePub)

ISBN 978-80-88080-80-0 (MOBI)

Tato kniha ani jakákoli její èást nesmí být pøetiskována, kopírována èi jiným zpùsobem rozšiøována bez výslovného povolení autora

Nečekané rozuzlení honu na krtka

Daniel Macháň, kterému nejbližší říkali Deny, měl už odmalička jednu zásadní chybu na charakteru. Prostě se mu nechtělo pracovat.

Zřejmě si teď řeknete – jaká chyba? Vždyť podobnou diagnózu dnes mají možná dva lidé ze tří. Jedna třetina se v tom naučí chodit a s úspěchem předstírají, že makají na hranici svých fyzických i psychických možností a bez nich by firma klekla. Druhé třetině přináší práce permanentní trauma a proto je dnes tolik psychosomatických nemocí a lidí u psychologa a psychiatra. Ale holt, nějak člověk peníze pro uživení své a rodinky získat musí. A ne každý umí mazaně tunelovat či krást. Poslední díl – to jsou šťastlivci, kteří netrpí „lachtaní nemocí“ a které práce skutečně baví.

Denyho by zřejmě byl problém zařadit do některé z uvedených kategorií. Práci bral, jak on s oblibou říkal, jako „poslední zoufalý způsob, jak se dostat k penězům“. Dle dané zásady se ubíral i jeho život.

Základní škola s trojkami a čtyřkami, občas také s dvojkou z chování. Poté se s odřenýma ušima vyučil zámečníkem. Chvíli tuto profesi i vykonával, ale jeho rukám tato činnost moc neseděla. Začal se tedy poohlížet po něčem jiném. A jelikož zrovna začala polistopadová éra budování raného kapitalismu, chtěl také využít některou z netušených možností, které se nabízely.

Našel si místo hlídače ve velkoskladu drogistického zboží a domácích potřeb. Už tehdy začal s kamarádem Jirkou Slabým rozvíjet svého obchodního ducha. Na Jirkův živnostenský list na zprostředkování obchodu vlítli do byznysu se základní obchodní filozofií. Tedy levně koupit a co nejdráž prodat.

Deny brzy zjistil, že kontrolní mechanizmy ve skladu, ve kterém pracoval, byly na velmi nízké úrovni. Začal i tam, zprvu nenápadně a po menších dávkách, získávat část zboží pro jejich obchody. Vše Denymu krásně procházelo, zvýšil tedy oběh přemísťovaného zboží. I toto zvýšené úsilí mu dlouho vycházelo. Korunky se k němu kutálely stále větším proudem. Až jednou s vedoucím skladu přišli dva pánové s nepříjemnými otázkami a jeho podnikání bylo v rozletu přerušeno.

Následný patnáctiměsíční nucený pobyt v nápravném zařízení nebyl sice ničím zvlášť příjemným, ale dal se přežít. Deny daný čas užitečně využil. Náležitě si srovnal myšlenky a přemýšlel nad chybami, které udělal. A které jej dostaly do kriminálu. Samozřejmě měl možnost od svých „kolegů“ v zařízení pobrat řadu užitečných zkušeností a rad.

S jedním z nich, Vlastíkem Kostřicou zvaným Kosťa, se domluvil na vzájemné spolupráci, až se oba dostanou z vězení. Jak plánovali, tak učinili. Deny už věděl, že se svým škraloupem se v žádném skladu nechytá a ani se o to nepokoušel. Zboží Denymu a Kosťovi zajišťovali pěšáci. Tedy drobní zlodějíčci i borci v daném oboru, kteří ale neměli obchodního ducha a kontakty, jaké měli právě Deny s Kosťou. Ti se starali o odbyt zboží a byli duší celé skupiny, která, jak už je zřejmé, získávala své zboží bez souhlasu jejich majitelů. Pašovala neproclené cigarety a alkohol a podnikala i jiné nezákonné věci.

Deny se díky své chytré hlavě stal brzy vůdčí osobou party. A měl na to i řádnou velitelskou postavu. Jeho 195 centimetrů a vizáž boxera s krátkými kudrnatými vlasy a tvrdým a nesmlouvavým pohledem mu zajišťovalo dostatek vážnosti.

Zato druhý aktér, Miroslav Šnajpek, který si vysloužil přezdívku Míra, byl dlouhá léta naprostým opakem Denyho.

Odmala pracovitý, ve škole jeden z nejlepších studentů, dokonce vystudoval tři semestry vysoké školy. Ale potom přišla Alenka a jeho život se otřásl v základech. Šíleně zamilovaný na její naléhání ukončil studium a začal se podílet na podnikání její rodiny. Provozovali řeznictví a výrobu lahůdek.

S Alenkou se vzali, on dostal na starost obchodní záležitosti a zdálo se, že nic nestojí v cestě jejich spokojenému životu. Alenka se ovšem stávala stále náročnější. Občas byl problém naplnit její představy o tom, kolik by rodinné podnikání mělo přinést peněz do jejich domácnosti. Vždy ji obměkčil nějakým drahým dárkem a krize byla na čas zažehnána.

Potom však přišel okamžik, který vše zvrátil. Otec Alenky a vůdčí osoba firmy dostal silnou mrtvici. Ochrnul na půlku těla a byl odkázán na trvalou starost o něj. Vedení firmy tím pádem už nebyl schopen vykonávat. A jelikož Míra byl hlavně obchodník a ostatním věcem týkajících se jejich podnikání moc nerozuměl, firma začala skomírat.

Míra ještě učinil pokus o oživení firmy. Domluvil se s jedním zkušeným řezníkem na spolupráci a nějakou dobu se zdálo, že firma by mohla opět získat ztracený kredit. Avšak zase se muselo vše zkomplikovat. Jednou, spíše ze žertu a s několika panáky v sobě, objal řezník jeho Alenku v pase zrovna ve chvíli, kdy do místnosti nečekaně přišel Míra. Řezník se mu snažil okamžitě vysvětlit, že se o nic nejednalo a Alenka jeho vysvětlení potvrdila. Ale Míra byl majetnický typ, na svoji Alenku si mohl šáhnout a objímat ji jen on sám. S řezníkem se rozešel.

Se zvýšenou vervou se Míra do vedení firmy pustil opět sólo. Kdyby nebylo Alenčiných nářků na to, jak se jim ztenčil přísun peněz, nebylo možná tak zle. Žel, Alenka si už zvykla na určitý standard. Značkové parfémy, manikúra, masáže, pedikúra, lyže, dovolené u moře. Peníze se jí pod rukama kutálely stále stejně rychle a s jejich úbytkem se úměrně zvyšovala její nespokojenost.

A zrovna v tom období se Míra náhodou potkal s Denym, se kterým se znali už od základní školy, kde Deny chodil o ročník výše. Zrovna měli oba chvilku času, zašli na pivo a nezůstalo jen u jednoho. V bujaré náladě se trošku odvázaly jejich jazyky. Porozprávěli o svých životních radostech a strastech. A jak tomu obvykle bývá, samozřejmě došla řeč i na téma, co kdo dělá.

Deny zpočátku trošku mlžil. Nechtěl hned natvrdo vyzvonit, co u něho znamená „obchodní a zprostředkovatelská činnost“. Když však se Míra naprosto otevřeně kamarádovi svěřil, jak jeho firma skomírá a že má strach, aby nepřišel o Alenku, Deny přiznal barvu. Vylíčil Mírovi, jak se věci mají a v jakých relacích je možné takovou činností vydělat. Míra jen zíral a samozřejmě se také díval dopředu. Jeho podnikání šlo do kytek, Alenka možná koukala po solventnějším partnerovi.

Zkrátka a dobře, Denyho udička zabrala. Míra byl chytrý, měl organizační schopnosti a obchodního ducha. A člověka s takovými vlastnostmi zrovna Deny potřeboval, jelikož s Kosťou už měli problém uřídit chod celé skupiny. Kosťa byl sice snaživý a uměl se v jejich branži pohybovat, avšak jeho inteligence trošku pokulhávala a zařídit některé věci bylo nad jeho mentální síly. Míra byl v tomto jiná klasa a Deny v něm viděl velkou posilu týmu. Deny a Míra si tedy nakonec plácli.

Místo, které vybral Míra jako nové sídlo jejich firmy, se Denymu v první chvíli vůbec nezamlouvalo.

Zahrada zanedbaná, vysoké kopřivy a jiný plevel byl všude, kam se člověk podíval. Plot, který ohraničoval celý pozemek, se pozvolna rozpadal. A tři objekty, které se v areálu nacházely, také nepůsobily dojmem, že by byly posledních letech udržovány.

Menší cihlový domek vypadal omšele, omítka se v mnoha místech odlupovala. Rozbité okenní tabulky svědčily o tom, že už neušel pozornosti dětí, nebo vandalů. Ale nezdálo se, že by se zde snažil někdo najít dočasné obydlí či úkryt. K domku byla přistavěna dřevěná kůlna s vraty, která byla zajištěna zámkem, jenž vypadal neporušen.

Těsně vedle kůlny se vypínala jedna ze stěn něčeho jako veliká garáž. Ta už vypadala daleko lépe a bylo jasné, že byla postavena až později. Aspoň její stav by mohl být celkem dobrý.

Po chvilkovém obhlédnutí celého areálu a budov už měl Deny pohled na věc daleko příznivější. Vše bylo celkem daleko od civilizace. Jen za vzrostlým živým plotem, který vizuálně odděloval tento prostor od okolního světa, prosvěcovaly obrysy stavení.

Do města daleko nebylo, takže poloha se zdála ideální pro jejich účel. Příjezdová cesta byla v dobrém stavu a odbočovala z celkem frekventované silnice, na které nebude občas tam odbočující automobil podezřelý.

Když si potom oba prohlédli zevrubně budovy zevnitř, jeho spokojenost stále sílila. V domku se dala zřídit kancelář, což Deny ocenil. Zatím úřadoval ve svém bytě v řadovém domě a tam vzhledem k jeho stinné minulosti mohl kdykoliv očekávat policejní návštěvu. V bytě bude vést jen agendu legální obchodní činnosti, což byla samozřejmě jen taková zástěrka pro případnou zvídavou kontrolu.

Kůlnu mohli operativně použít k dočasné úschově kradeného auta, než jej odveze kamion na místo určení. No a garáž, nebo spíše menší hangár, vybaví regály a mohou zde skladovat ukořistěné zboží.

„Jo, je to fakt dobrý. Vidím, Míro, že je na tebe opravdu spolehnutí,“ prohodil s uspokojením Deny. „Bordel chlapi vysečou, budovy opraví a můžeme si zde udělat svoji základnu. A policajti můžou čmuchat, jak chtějí, ale naše nové hnízdo najdou jen stěží. Bereme to…“ Denyho tvář se rozvinula do širokého úsměvu.

Mirek si konečně oddechnul. Když na místo přijeli a viděl šéfovu zachmuřenou tvář, myslel v první chvíli, že jeho několikatýdenní úsilí najít vhodné prostory pro jejich záměr přijde vniveč a bude se muset poohlížet po něčem jiném. Ale postupně viděl proměnu Denyho tváře a tušil, že by tohle místečko mohlo být podle šéfových představ.

„Pojď, jedeme to zapít,“ zavelel Deny k návratu k autu, kterým přijeli. „A čekej slušné prémie,“ dodal. Když se oba otočili směrem k vozu, poplácal Míru familiárně po rameni. Pro něho ta slova zněla jako rajská hudba, protože peněz není nikdy dost. Zvláště když má člověk náročnou ženu. A to jeho Alenka rozhodně byla.

Takovou povznesenou náladu, jakou měli Míra s Denym, neměl zrovna velitel místně příslušného městského oddělení policie. Trestná činnosti se v jejich rajónu během dvou let zvýšila o dvacet procent. Největší nárůst byl u krádeží. Kradlo se všude. Mizela auta, ztrácelo se zboží z obchodů a skladů. Navíc se začal ve větší míře objevovat pašovaný a pančovaný alkohol.

Velitel poručík Petr Králíček tušil, že se v jejich oblasti objevila nová, dobře organizovaná parta kriminálníků. Vymýšlel všechno možné, jak se jim dostat na kobylku, leč všechno bylo marné. Ke všemu se tahle komplikace objevila v nejméně vhodném období. Již nějaký čas se šuškalo o jeho povýšení a převelení na lepší post. Petr se radoval, jak se po letech opět zvedne jeho hodnost a tím samozřejmě i peníze. A nyní se začalo naopak pochybovat o jeho schopnostech. Šířily se zvěsti, že na velitelskou funkci nestačí. Jediné, co jej mohlo v dané situaci zachránit, by bylo rychlé odhalení zločinné skupiny. Věřil, že dříve nebo později se povedená partička dopustí chyby a on zase bude mít klidné spaní.

Míra Šnajpek dlouho nelenil a začal zařizovat zprovoznění a zvelebení nového působiště jejich „firmy“. Zajistil materiál a dělníky, dělal něco jako stavební dozor, aby práce probíhaly dle jeho představ. Postupně také s Denym začali vybavovat kanceláře. Domluvili se, že každý bude mít svoji.

Celý objekt byl samozřejmě napsán na Míru, který měl čistý rejstřík a papírově ještě stále fungující živnost. Řeznictví už ale nadobro opustil a celou svoji energii se rozhodnul vložit do nové výnosnější profese.

Počátkem léta nový a opravený areál opustili poslední dělníci a Deny s Mírou věřili, že začíná úspěšný start jejich dlouhé společné kariéry. „Tak ať nám to klape a penízky se valí proudem,“ začal Deny přípitek, když se rozhodli s Mírou rozjezd jejich společného podniku řádně oslavit v Denyho kanceláři.

Kdyby tušili, jak brzy blbá náhoda jejich plány zhatí…

Jak již bylo zmíněno, několik desítek metrů za oplocením jejich areálu, které tvořila alej tújí, stály dva rekreační domky. Jejich obyvatelé samozřejmě zaregistrovali, že se v sousedství něco začalo dít. V hospodě však prosákly zvěsti, že si tam obchodní firma zřizuje kanceláře a sklady, a brzy je dění za plotem přestalo zajímat.

Rekreační stavení obývaly dva manželské páry.

Josef Valák byl dva roky v invalidním důchodu po ošklivém pádu ze střechy. Prostě při opravě jednoho domu propadnul prohnilými deskami mezi krovy na půdu. Kromě otřesu mozku utrpěl zlomeninu obratle a utržení křížového vazu na pravém koleni. Lékaři udělali, co mohli, avšak Josef byl rok a půl před řádným důchodem uznán neschopným další práce. Nejvíce jej však tížilo, že už nemohl jezdit se svojí partou občas na čundry, což byl jeho životní koníček od mládí. Na druhou stranu měl i štěstí. Před nějakými roky u něj zakotvil výřečný agent pojišťovny, který jej přesvědčil o nutnosti životního a úrazového pojištění pro něj jako živitele rodiny. Zprvu se bil do hlavy, jak se mohl nechat tak blbě ukecat. Po úrazu naopak blahořečil náhodě, která k nim pojišťováka přivedla. Z pojistného plnění si s manželkou pořídili tento domeček a ještě zůstalo na jeho slušnou úpravu a provoz.

Jeho manželka Růžena se vyžívala v pletení a háčkování a svoje koníčky si prostě tolerovali. Bydleli v Ostravě v bytě, ale na svoji haciendu, jak domku říkali, jezdili dosti často. Na zahradě měli jen dvě jabloně a poměrně velkou pergolu, kam Josef občas pozval své kamarády čundráky a povzpomínali na krásné časy. Samozřejmě vždy přivezli hudební nástroje a pergola se rozezvučela trampskými hity i méně známými melodiemi.

Druhý domek patřil manželům Palicovým. Oba už byli také v důchodu, Radek zhruba rok a půl. Léta pracoval těžce na huti a nyní si chtěl užívat hlavně odpočinku a relaxace. Četl detektivky, luštil křížovky, hodně se díval na sport v televizi. Velmi se také těšil na chvíle, kdy k Josefovi v sousedství přijeli kamarádi s nástroji a spustili krásné trampské melodie. K hudbě nikdy nějak zvlášť netíhnul, ale tyhle písně jej braly za srdce. Několikrát jej Josef přizval mezi ně a Radek už byl se všemi kamarád.

Radkova manželka Miluška milovala barvy na zahradě a kolem domu. Proto se doslova vyžívala v pěstování a sázení všeho možného. Kromě chodníku byly prostory pozemku vyplněny kytkami, keříky, zeleninou, pečlivě udržovaným trávníkem, skalkami. Od časného rána kontrolovala, plela, hnojila, zalévala, ošetřovala… Když pršelo, potom četla knihy a listovala časopisy o pěstování a zahradničení. Radek jí samozřejmě pomáhal, hlavně rytím a opravou nářadí.

Na rozdíl od Valákových oni měli domek uzpůsobený pro obývání po celý rok a byli zde stále.

Jejich život by plynul v naprosté spokojenosti, kdyby se nevyskytnul jeden problém. Jejich zahradu si totiž letos oblíbili krtci, hraboši a jiní hryzci. Krtince, díry, požraná zelenina. Prostě spoušť, z které byla Miluška v posledních dnech zoufalá. Radek zkoušel všechno možné - elektronický odpuzovač, granule, rozdrcené sklo. Ovšem nic nepomáhalo. Holt, když si mršky najdou příznivý revír, kde mají dobrou půdu a dostatek žrádla, jen tak se jej nehodlají vzdát.

Když jednou Radek zamířil do místní hospody, samozřejmě se optal místních znalců. Někteří krčili rameny, jiní doporučovali metody, které již Radek zkoušel. Zrovna přišel starý Krnáč, který slyšel konec debaty.

„Neser se s tím a pusť jim do děr propan butan. Mně tohle vždycky pomohlo. Uvidíš, jak rychle vezmou roha.“ Adolf Krnáč léta pracoval v zahradnictví, měl tedy bohaté zkušenosti. „Máš doma propanbutanovou flašku?“ otočil se na Radka.

„Jasně, že mám. Když není elektrika, vaříme na něm. Ale jak plyn do děr pustit?“

„Já mám doma ventil s hadicí a hořákem. Stav se někdy a já ti vysvětlím, jak na to,“ dodal Adolf. „A žádné kouření. Nerad bych tě viděl večer ve zprávách na Nově.“

Všichni u stolu se jeho poznámce zasmáli.

Deny zářil spokojeností. Po počátečních zmatcích se činnost jejich „obchodní skupiny“ rozjela na plné obrátky. Míra se projevil jako skvělý organizátor, lepšího společníka si nemohl přát. Kosťa zpočátku trošku jančil, jelikož už neměl takový vliv. Deny jej však dokázal brzy umravnit. Všechno klapalo jako švýcarské hodinky.

Deny s Mírou si zrovna prohlíželi nádherné sportovní Porsche Carrera, jež stálo od noci v jejich kůlně. Určitě by si jej oba rádi nechali. Což samozřejmě nešlo. Vzhledem k jejich profesi dávali přednost skromnějším a nenápadným vozům. Porsche jim zajistil jeden z jejich „externích dodavatelů“. Čekala jej už dnes večer další cesta na kamionu přes Polsko do Běloruska. Tam se na něj těšil nový majitel. Ten starý se zřejmě bude divit, až přijede ze zahraniční cesty a objeví prázdnou garáž.

„Nádherný, že?“ rozplýval se Deny. „Hned bych se jel projet.“

„To já taky, Deny. Ale mám obavu, že by mi jej Alenka hned zabavila. Určitě by měla strach, že na něj začnu lovit nějaké dvounohé kočky…“

Oba se Mírovu bonmotu zasmáli. Náhle Deny zkřivil tvář.

„Co je Deny, zase ten zub?“ optal se účastně Míra.

„Jo… chvilkami bolí jak čert. Mám tam váček, zítra jsem objednán k zubaři.“

„Nechceš jít raději na pohotovost, ať se s ním tak dlouho netrápíš?“

„Neboj, do zítřka už to vydržím. Když bude nejhůř, vezmu si prášek na bolest. Akorát se musím podívat, na kolik mám zítra toho zubaře.“

Mírovi zazvonil mobil a šel s ním mimo kůlnu. Deny si zatím vytáhnul z peněženky kartičku od zubaře. Podíval se na poznámku napsanou sestrou, na kolik je zítra objednaný. Když ji chtěl v šeru kůlny vrátit zpět do peněženky, vyjela mu z prstů. Deny už jen zaregistroval, že obloukem zaletěla pod vůz. Rozhodně neměl zájem se s bolavým zubem plazit po kolenou a šmátrat pod nízkým Porsche. Hodinu, kdy se má dostavit k zubaři, znal. A zítra, až zde Porsche už nebude, třeba kartičku najde.

Když potom Deny viděl přes vrata, že Míra odchází směrem k hlavní budově, přehodil přes Porsche nachystanou plachtu. Zavřel a zamknul vrata a vydal se za Mírou.

Radek Palica na naléhání Růženy hned druhý den po návštěvě hospody vyrazil za Adolfem Krnáčem. Ten chodil dopoledne na rehabilitace, proto se tam Radek vydal až v odpoledních hodinách.

Adolf mu dal plynovou hadici, na jejíž jedné straně byl redukční ventil a na druhé kovový hořák s malými otvory. Radkovi vysvětlil, jak zařízení funguje. „Hlavně to nepřeháněj s tlakem. Pusť ventil tak napůl a nechej plyn proudit asi pět minut. Pokud zvířátka nezdrhnou, udělej to samé ještě jednou na druhé straně zahrady. Uvidíš, že pak budeš mít klid,“ poučil Radka. „A hlavně u toho nekuř. Propan není žádná sranda. Ať nemáš popálený čumák,“ dodal Adolf vesele.

Po návratu domů odšrouboval Radek vařič z propanbutanové bomby, napojil hadici a pustil se do díla. Uprostřed jednoho záhonu zela díra, kde krásně zajel hořák. Otvor utěsnil hadrem. Potom podle Adolfových pokynů pustil ventil. Sednul si pod stříšku u verandy, kde měl svůj odpočinkový kout. Kouknul na hodinky, aby měl přehled, kdy má plyn uzavřít.

Vedle u Josefa se opět chystala trampská akce. První muzikanti už se scházeli a začali trénovat na večer. Radek tentokrát pozván nebyl. Jeden z členů party totiž slavil narozeniny, proto se jich mělo sejít více. Radek se těšil, že si bude užívat jejich melodií ze svého koutu.

Plyn z bomby začal proudit do podzemních chodbiček. Postupně se začal šířit do všech směrů. Od pergoly v sousední zahradě zazněla melodická Niagara a větřík přinesl též vůni rožněného masa.

„Radku, už jsi mi opravil ty motyčky?“ ozvala se náhle Miluška z okna. „Chtěla bych se zítra hned zrána pustit do pletí.“

„Miluš, úplně jsem na ně zapomněl. Ale už na to jdu.“ Radek v duchu sprostě zanadával a nerad se zvednul ze své židličky vedle verandy. Seběhnul do sklepa, kde měl svůj ponk a kde mu Miluška nachystala nářadí, které potřebovala opravit. Myslel, že do deseti minut bude hotov. Krtkovi a dalším potvorám aspoň trošku více přičmoudí.

Jenže ouha. Místo hřebíčků bylo nářadí zajišťováno dráty, které byly na konci roznýtovány. Dráty musel na jedné straně odbrousit úhlovou bruskou. Potom šly vyndat. Místo hřebíčků se rozhodnul použít šrouby, které dal skrz a z druhé strany zajistil matičkou. Vše trvalo daleko déle, než předpokládal. Byl však s výsledkem spokojen. Kovové části v násadách pevně držely.

„Radku, uvařila jsem ti kafe, dáš si ho venku?“ houkla Miluška do sklepa.

„Děkuji, miláčku. Jo, dám si jej pod stříškou. Podej mi ho prosím tě oknem.“

Miluška podala Radkovi kávu. Ten se s ním posadil na své oblíbené místo. Vedle začali hrát další trampský hit. Radek usrknul lahodného moku, postavil jej na stolek a pohodlně se uvelebil do židle. Tyhle chvíle miloval. Nádherné počasí, skvělá kávička, kousek od něj zněly líbezné melodie.

Náhle něco ucítil. A nebyla to vůně rožněného masa, která k němu taktéž přicházela odvedle. „Kruci, plyn,“ vyjeknul. Rychle se zvednul a šel k bombě, kterou zastavil. Ani nebylo třeba, byla prázdná.

„Doufám, že vám to bude stačit a zmiznete z naší zahrady,“ prohodil k díře do země, když vytáhnul hořák. Ucítil opět závan plynu, který se vracel z uvolněného otvoru. Radek smotal hadici, vzal tlakovou láhev a šel si opět sednout, aby dopil zbytek turka.

Hudebníci si zrovna dávali pauzu, a jak Radek odhadoval podle zvuků, posilňovali se masem a pivem. Někteří k tomu ještě pokuřovali, což signalizoval typický odér. Jedno však Radek přece jen nezaregistroval. Jednomu z kuřáků se nechtělo natahovat k popelníku a nedopalek cigarety poslal cvrnknutím přes plot do jejich zahrady.

Za okamžik se začaly dít věci.

Nejprve se ozval krátký, dunivý zvuk. Zlomek vteřiny nato začaly na zahradě s rachotem létat masy hlíny a drnů. Doprovázel to planoucí modročervený oheň a světle šedý dým. Spoušť rychle postupovala několika směry. Jeden šel skrz zahradu za plot a k tújím. Jedna z děr, která se zde táhla, končila těsně za stěnou kůlny v areálu Denyho a Míry. V kůlně se ozvala mohutná detonace, střecha se nadzvedla a zase sednula. Chytnul přehoz, kterým bylo přikryto Porsche. Výbuch také porušil tenkou stěnu mezi kůlnou a garáží.

Hudebníci okamžitě leknutím oněměli. Na stůl, kde měli talíř s naporcovaným masem, chlebem a několika flaškami piva, přiletěla přes plot sprška hlíny. Na obloženou mísu s různými druhy sýra a salámů přistál ožehnutý mrtvý krtek, který se včas nestačil evakuovat.

„Do prdele, co se děje?!“ vyjekl vyděšeně jeden z muzikantů, když se trošku vzpamatovali z prvního šoku.

Radek leknutím spadl ze židle, na které se pohupoval. Potom s hrůzou sledoval, jak se jejich krásná a udržovaná zahrada během chvíle změnila doslova ve spoušť. Pečlivě udržovaný trávník a záhonky nyní připomínaly bramborové pole, kterým se přehnala tlupa ryjících divočáků.

Posléze nastalo zvláštní ticho, které až za několik minut protnul v dáli zvuk hasičské houkačky.

Praporčík Štefan Huba brzy poznal, že na místě požáru a výbuchu něco nehraje. Hasiči kvůli zásahu násilně otevřeli dveře do garáže, vrata do kůlny se otevřela sama po tlakové vlně exploze. Když se hasiči stáhli, praporčík Štefan Huba provedl prvotní ohledání. Porsche v obyčejné dřevěné kůlně a vedle v garáži zboží, které s vysokou pravděpodobností bylo kradené. To byly jasné indicie. Vysílačku měl v autě, a tak z kapsičky uniformy vytáhnul mobilní telefon.

„Šéfe, měl byste zde asi přijet. Kápli jsme zřejmě na nějakou zlodějinu,“ referoval poručíku Králíčkovi a vysvětlil mu, kde se objekt nachází. Ten věděl, že praporčík Huba jako zkušený policajt má na takové věci čuch. Jakou rybku ulovili, to však ještě netušil.

„Jo, vydržte, už jedu,“ prohodil spokojeně do telefonu. Na každou podobnou zprávu, která je třeba přivede k té loupežnické bandě, čekal jako na smilování. Zalarmoval techniky na zajištění stop, mávnul na jednoho z policistů ve službě a spolu vyjeli na místo události.

Hasiči se zrovna chystali k odjezdu, když dojeli do areálu firmy. Poručík Králíček pokynul strážmistru Hubovi a vešel do otevřených vrat kůlny. Rozhlížel se, jaké škody byly způsobeny. Poškozený a očouzený vůz Porsche už zdaleka nevypadal tak luxusně. Poručík se rozhlížel po kůlně, když v tom mu k nohám přilétl nějaký lístek průkazkové velikosti. Spadl z rozbitého osvětlovacího tělesa na stropě, kam vlétl při výbuchu. Poručík se sehnul a lístek zvednul. Zjistil, že drží kartičku od zubního lékaře, kde se klientům zapisují termíny další návštěvy. Jméno Daniel Macháň, které bylo napsáno nahoře, mu rozhodně něco říkalo.

Deny zrovna se svojí přítelkyní Lucií seděl v obýváku u počítače a plánovali, kde letos pojedou na dovolenou. Obchodům se dařilo, a tak vybírali z luxusnějších lokalit. Zrovna váhali, zda mají cestovat na Maledivy, či do Thajska, když zazvonil zvonek. Deny zrovna čekal Míru, se kterým měli jet na firmu předat Porsche převozci, jež se měl poté postarat o transport ke klientovi. Místo Míry však přede dveřmi čekali tři policisté. Deny začal mít neblahý pocit, že výběr destinace před chvílí byl předčasný a že bude odpočívat úplně někde jinde a tentokrát delší dobu. Dokonce ušetří, jelikož pobyt bude zřejmě na státní útraty. Jeho tušení se naplnilo.

Když jej zanedlouho soudce poslal do vazby, stále mu vrtalo hlavou, jak na něj policajti tak rychle mohli přijít. Později mu obhájce řekl, jaká náhoda k jeho dopadení přispěla. Deny kroutil hlavou a nevěřil svým uším.

„Zatracení krtci,“ ulevil si s křečovitým úsměškem.

Budík

Někdo má rád holky, jiný zase vdolky, říká známá průpovídka. Jiří Pchálek miloval obojí. Pravda – děvčata už časem přebral a v jeho objetí se během dvou let ocitla řada blondýnek, brunetek i černovlásek. Nyní mu však zůstala jediná, Adélka Kovářová. S ní chodil tři čtvrtiny roku a vztah se dobře vyvíjel. Vdolky nepřebíral, ty měl rád jakékoliv a kdykoliv. Avšak hlavně čerstvě usmažené a s povidlovou náplní.

A co měl ještě Jirka v oblibě, to byl jeho starý budík ještě z dob první republiky. Poctivě řemeslně udělaný, těžký, hlučný… ale také spolehlivý.

Třeba si nyní pomyslíte - blázen, či alespoň podivín. Vždyť kdo může mít v lásce ten nervy drásající stroj, který nás vytrhne z krásného snu a nutí vstávat do práce? Jirka samozřejmě také nemiloval ten ryčivý zvuk, které zařízení vydávalo. Skutečně tak blbý a uvědomělý zase nebyl. Jeho osvědčený budík mu jen zásadně ovlivňoval život, jelikož Jirka měl hrozně tvrdé spaní. Vzbudit jej znamenalo skutečně občas velký problém. A když jeho osvědčenému stroji znenadání prasklo péro, bylo zaděláno na řadu komplikací.

Matka mu sice hned zapůjčila svůj radiobudík a k buzení začala používat mobil, avšak zařízení se ukázalo pro Jirku nedostačující. Občas po něm plácnul a zastavil alarm, nebo chrněl tak tvrdě, že jej neslyšel. Zaspával do práce a místo před šestou se na pracovišti objevoval běžně až po sedmé ráno. Když měl Jirka během tří týdnů už pět opožděných příchodů, tolerantnost jeho nadřízených začala upadat. No a dnes už zaspal pošesté…

Jirka Pchálek zaklepal na dveře kanceláře mistra, a když se z místnosti ozvalo „jo“, celý nervózní vstoupil.

„Ááále, pan ředitel Pchálek ráčil přijít do práce.“ Mistr Marek Mrak si ironicky vychutnával rozpaky muže před sebou. „Copak to bylo dnes?“

„Mistře, sorry, ale ten šmejd mne fakt není schopný probudit.“

„No jo, zase ten tvůj krám. A mobil by tě neprobral?“

„Také ne, už jsem jej zkoušel. Musel bych jej mít izolačkou připevněný k hlavě, a to… uznejte, jaksi nejde…“

„Tak proč si nenecháš opravit svůj starý budík?“

„Kdyby to bylo tak jednoduché, tak už by dávno fungoval. Ale na takové staré stroje už není v Ostravě hodinář, který by je byl schopen dát dokupy. Teď jsem konečně dostal na jednoho kontakt, volal jsem mu a po šichtě jedu budík zavézt. Slíbil, že jej určitě opraví… Mistře, já vím, že už mám pár černých teček, ale vydržte ještě tento týden. Příští týden bude stroj v cajku a bude zase vše oukej.“

„Dobře, že jsi to ty, přimhouříme ještě s šéfem oko. Od příštího týdne ale budeš mít za každý opožděný příchod napsáno půl dne dovolené, jasné?!“

„Hm, co mám dělat, jasné…“

„Tak a teď mazej do montérek a za chlapama. Ti už určitě zase budou řvát, že musí sami chystat vercajk a materiál. Jo, dnes se jde kopat blaťák, takže si uděláš navíc dva kastlíky, aby sis to zpoždění vynahradil…“

Jirka vyšel z místnosti a vzdychnul. U traťovky byl teprve půl roku, a třebaže do kolektivu už dobře zapadnul, pořád byl ještě mladý „zoban“. Kdyby byl „starý kus“, mistr by jej sprdnul a nic by se nedělo. Žádná práce navíc. Mistr však potřeboval mazákům ukázat, jak si dokáže zjednat pořádek a mladému, místo kterého museli chystat nářadí, přisolit. Jirka mu to však nemohl mít za zlé.

Když přišel Jirka za četou, chlapi samozřejmě brblali. Brzy však došel mistr Mrak, řekl, že opozdilec si udělá dva kastlíky navíc, a byl klid.

Parta se motorovým vozíkem přesunula na kolej, kde se měla dělat údržba koleje. Dnešní práce spočívala v tom, že se měl vykopat zbahněný štěrk v kastlících, jak říkali prostorům mezi pražci. Pokud bahna ve štěrku není moc a je relativně suché, potom je to práce vcelku pohodová. Avšak když je kastlík z poloviny tvrdé bláto a navíc se u pražců drží voda, které nemá kam odtékat, pak se často jedná o nepříjemnou rachotu, při které padnou hromady nadávek, které není radno publikovat. A Jirka dostal přidělenu práci právě na takovém místě.

Zkušení chlapi by si už věděli rady, jak si s blaťáky na takovém místě poradit. Jenže Jirka ještě neměl takové zkušenosti a každou chvilku, když kopnul krompáčem do ztvrdlého bláta, dostal spršku špinavé vody. Nejčastěji to odnesly kalhoty, avšak občas dostal dávku i do obličeje. Mistr Mrak jej zprvu trošku nechal potrápit, ale později mu poradil, jak si má ve štěrku udělat malou stružku, kterou většina vody odteče. Též jej poučil, jak má kopat, aby voda z prostoru mezi pražci nestříkala ven.

Když však četa svoji práci skončila, Jirka byl orosený jako dveře od chléva a od hlavy až k patě špinavý od bláta. Nechtěl totiž moc zaostat za ostatními, aby na něj nemuseli čekat a neměli blbé připomínky. Proto makal na doraz a sedm kastlíků dokončil jen o chvíli později, než ostatní čtyři chlapi dokopali každý svých pět.

Hned po práci zajel Jirka do Mariánských Hor, kde měl sídlit opravář hodin František Vlašic. Ten měl provozovnu hned vedle náměstí, kde prodával hodiny, hodinky, budíky a různé příslušenství k danému sortimentu. A také dělal to, co měl nejraději – opravoval a repasoval. Jak běžný hodinářský sortiment, tak i kukačky, sloupové a jiné starožitné hodiny.

Jirka jej našel bez problémů a vstoupil do nově upravených prostor, kde ještě nedávno měla svoji pobočku sázková kancelář. Hodinář Vlašic se totiž teprve před pár týdny přistěhoval z Kolína. Tam už měl zavedenou živnost a znalo jej široké okolí, ale jeho dcera získala lukrativní zaměstnání v Ostravě a on se rozhodnul odstěhovat s ní. Byl už vdovec, v důchodu a profesionál ve všem, co se týkalo měřičů času. Avšak stejně tak byl naprostý amatér v běžných životních činnostech jako praní, vaření, žehlení a tak dále. Protože věděl, že by tak bez blízkosti dcery zhynul, navrhnul jí, že se v Ostravě usídlí s ní a pozná „kraj razovity“.

„Tak co, mladý muži, čím vám mohu posloužit?“ přivítal hned Jirku, jen co ten vešel a pozdravil.

„Včera jsem vám volal ohledně mého starého budíku.“

„Aha, už si vzpomínám. Tak ukažte ten váš přístroj…“

Jirka vytáhnul budík z aktovky a podal jej Františku Vlašicovi.

„Tedy, měl jste pravdu. Tohle je skutečně unikát, který se dnes už jen tak nevidí. Kde jste k němu přišel?“ optal se hodinář a se zájmem si prohlížel budík.

„Dala mi ho mamka, která jej zdědila ještě po dědovi.“

„Budete jej po opravě používat, nebo s ním máte jiné úmysly?“ Hodinář věděl, že by takový unikát dokázal velice dobře prodat.

„Určitě jej budu používat… tedy, pokud se podaří opravit. Mám totiž hrozně tvrdý spánek a tohle je zatím jediné, co mne dokáže spolehlivě vzbudit. Už několikrát jsem teď zaspal do práce, když jsem bez něj.“

Hodinář Vlašic se usmál: „To potom věřím, že máte zájem, aby vám zase šel. Nebojte, já si s ním určitě poradím… Bude vám stačit, když bude hotový začátkem příštího týdne?“

Jirka se lehce zachmuřil. „Více by mi vyhovovalo, pokud bych si jej mohl vyzvednout ještě tento týden. Tedy pokud to půjde. Víte, v práci už mám už trošinku problémy a ultimátum u mistra…“

„Aha, potom si s opravou musím pospíšit. Můžete být klidný, v pátek odpoledne se pro něj můžete zastavit.“

Jirka odcházel navýsost spokojený. Čtrnáct dní marně chodil po opravnách a hledal na internetu a v seznamech. Až náhodou narazil v inzertních novinách na článeček, kde dával hodinář Vlašic na vědomí budoucím klientům, že je v Ostravě, co nabízí a co umí…

Další dva dny Jirka naštěstí nezaspal. Jelikož nechtěl mít v zaměstnání další problém, domluvil se s mamkou, která vstávala o něco později. Požádal ji, aby vstávala dříve a pokud ještě bude spát, měla jej dostat jakýmkoliv způsobem z postele. Kupodivu její asistence nebylo třeba.

V pátek tedy Jirka v pohodě vstal do práce a odpoledne měl v plánu zajít k hodináři pro svého veterána a potom s Adélou jít na operu Othello. Jeho Adélka milovala klasickou hudbu a divadlo. Jirka sice klasiku moc nemusel, to raději poslouchal rock a do divadla by šel dobrovolně jedině na nějakou komedii. Avšak Adélka jej vzala do divadla na operetu a potom ještě na koncert vážné hudby a on musel konstatovat, že to byly vcelku příjemné zážitky. Budiž řečeno hlavně díky tomu, že s ním byla jeho milá, která si ty umělecké zážitky uměla užít. A Jirku tím malinko nakazila.

Páteční dopoledne celé propršelo a chlapi si tak venku užili a po návratu na středisko byli mokří a propocení. Když však jel Jirka domů, mraky už byly někde nad Slovenskem a udělal se krásný jarní den. Jirka se vysprchoval ve firmě, proto se doma jen oholil, navoněl a nasoukal do obleku. Nebyl z těch, kteří sako nosili rádi, ale Adélce se tak hrozně líbil, proto sváteční oblečení už tolik neodmítal.

Jirka kouknul na hodinky a strnul. Čas nějak rychle začal utíkat a on měl nejvyšší čas vyrazit. Divadlo začínalo o půl sedmé a ještě předtím musel stihnout hodináře, který tam byl do šesti. Navíc nechtěl být v divadle na poslední chvíli, protože Adélce slíbil, že dojde tentokrát v předstihu.

Zde je třeba zmínit jednu méně kladnou Jirkovu vlastnost, kterou Adélku dosti zlobil. Byl totiž hrozně nedochvilný – všude chodil na poslední chvíli a občas i po ní. Proto pelášil na tramvaj směr Mariánské Hory, aby měl dostatečnou časovou rezervu. Stihnul ji a vše se zdálo být v pořádku. Avšak jen do doby, než do vozu přišli dva pánové přepravní kontroly a chtěli zkontrolovat dva Cikány. Mnoho kontrolorů je ignoruje, protože se z nich málokdy podaří vymáhané peníze dostat. Tihle ovšem byli nekompromisní a žádného pasažéra nevynechali.

„Vaše jízdenky, pánové.“

„Nemame,“ odvětili klidně a s úsměvem dva příslušníci menšiny. Ten mladší z nich jen na momentík vzhlédnul od svého nového dotykového mobilu za dvanáct litrů. Jeho ovládání rozuměl asi tak jako veverka atomové fyzice, ale měl přístroj, se kterým mohl před ostatními machrovat.

„Takže nějaký váš doklad, ať to můžeme sepsat…“

„Nemame… běžte klidně dále, mysme stejně na dávkách, z nás nic nedostanete.“ Dva mladíci si z revizorů evidentně nic nedělali a spoléhali na to, že jako obvykle je nechají být. V tom se ale mýlili.

„Dobře, nevystupujte, zavolám policii k ověření vaší totožnosti.“

Tohle pánové neměli říkat. „Co… ty na nas chceš volat poliše? My nesme žadni kriminalnici. Jen nemáme jízdenku a občanku. To je trestne?“

Strhla se slovní přestřelka, která vyvrcholila tím, že se mladí Cikáni snažili na zastávce uniknout z tramvaje. Ovšem kontroloři byli jak bystří, tak zdatní. Černým pasažérům zabránili v úniku a navíc nechali zastavit dopravní prostředek a vyčkávalo se na příjezd hlídky policie. Ve voze bylo veselo, jelikož do vzniklé ostré debaty se připojily dvě zdatné matróny, též příslušnice etnika, které revizory častovaly nevybíravými výrazy. Tím nejslušnějším bylo: „něch vás všetkých rakovina zožere…!“

Až posádky dvou policejních aut zjednaly v tramvaji trošku klid a dva vzpurné mladíky strážníci odvezli na služebnu.

Jirka se nebavil tak, jako většina pasažérů. Věděl, že patnáctiminutové zpoždění, které právě nabral, mu zřejmě způsobí problém. Když dojeli konečně na mariánsko-horské náměstí, spěchal za hodinářem Vlašicem.

„Mladý muži, tady máte ten svůj skvostný stroj. Dal jsem vám tam nové silnější péro a seřídil budík tak, aby vydával co nejsilnější zvuk a spolehlivě vás budil.“ Hodinář se usmál. „Chcete si jej vyzkoušet?“

„Ne, děkuji, já vám věřím. Udělal bych to, ale spěchám, protože jdeme s mojí holkou do divadla.“ Jirka zaplatil částku, kterou oprava stála.

„Nechci vás už zdržovat, jen se zeptám. Vy bydlíte v bytě, nebo v domě?“

„V domě,“ odvětil Jirka, „proč se ptáte?

„Tak to je dobře, protože v paneláku by ten budík probudil pěknou řádku lidí také v dalších bytech. A možná, že by probudil i mrtvého,“ žertoval hodinář. Netušil, že zakrátko nebude daleko od pravdy…

Jirka se usmál, stroj strčil do připravené igelitové tašky, poděkoval a vyšel ven. Při pohledu na hodinky se zhrozil. Jestli mu hned nepojede spoj, bude v divadle na poslední chvíli a od Adélky to pěkně schytá. Tramvaj do centra k divadlu Antonína Dvořáka mu sice jela takřka hned, ale i tak v divadle na něj čekala jeho milá s pěkně zamračeným výrazem.

„Miláčku, kdy ty aspoň jednou přijdeš o něco dříve…“

„Jen si dám tašku do šatny a můžeme jít na místo.“

„Na šatnu už není čas, máme místo uprostřed řady a já tam nechci přelézat přes deset lidí… Půjdeme.“

„Tak jo.“

Vstoupili do sálu, kde už se lidé hrnuli ze všech stran, naštěstí v druhé řadě bylo až k jejich sedadlům zatím volno. Usadili se pohodlně na svá místa a Jirka opatrně zabalil budík do igelitky. Ten měl kupodivu velmi tichý chod a tak Jirka neměl obavy, že by někoho během představení rušil.

Druhá řada se za chvíli také zaplnila a před Jirku si v první řadě sednul nějaký hromotluk, který musel mít aspoň dva metry. Přišel s mladou pohlednou ženou, hned si začali prohlížet program a on ji začal oblažovat všelijakými detaily, co divadelní představení nabízí. Jirkovi ani tak nevadilo, že mu částečně brání ve výhledu na pódium, více ho štvaly ty jeho tlachy. Brzy se začalo v sále stmívat a muž konečně ztichnul.

Představení začalo. Jirka by si jej i užil, avšak náročný den učinil své a on musel chvílemi mocně bojovat s únavou. Občas už málem začal klimbat, vždy však slabší chvilky dokázal překonat. Přestávka pro něj byla vysvobozením. Adélku vytáhnul ven a porce čerstvého chladného vzduchu na něj zapůsobila jako životabudič. Takřka celou druhou část opery byl svěží a stačil vnímat hudbu i děj. Akorát ku konci díla na něj vlivem vydýchaného vzduchu opět přišla únava a začala těžknout víčka. Hudba gradovala, Othello se sesouval mrtvý k zemi a vše směřovalo k vyvrcholení opery. Jirka zrovna bojoval s mikrospánkem a hlava se mu lehce zaklonila dozadu, když se to stalo.

Budík, spočívající v Jirkově klíně a zatím jen takřka nehlučně tikající, spustil svůj šílený budicí zvuk. V následujících okamžicích nastal hrozný zmatek. Dirigent se vylekal a podařilo se mu upustit hůlku do orchestřiště. Někteří hudebníci se ještě chvíli drželi svých partů, postupně však vyšli z tempa a nakonec přestali úplně hrát a čekali, co se bude dít dál. Představitel Othella, ač měl hrát mrtvého, překvapením „ožil“ a otočil svoji hlavu k hledišti. Taktéž celý sbor postupně oněměl.

Jirka se okamžitě probral. Rychle se snažil vytáhnout budík z tašky, přepnout páčku stroje do klidové polohy a tím ukončit ten hrozný kravál. Jako naschvál trvalo nesnesitelně dlouho, než se mu podařilo smotanou igelitku roztáhnout, aby se dostal dovnitř. Adélka věděla, že Jirkovi nijak nepomůže, a tak jen sklopila hlavu a zrudlá čekala, až skončí to trápení a oni budou z divadla venku.

„Ty kulturní barbare, zkazil jsi nám celý umělecký zážitek,“ zařval na něj dlouhán ze sedadla, jenž se k Jirkovi otočil rudý vztekem. „Hned ten krám umlč, nebo tě vynesu v zubech…!“

Jirku tím ještě více znervóznil, třásla se mu ruka a nedařilo se mu rozevřít vršek tašky, který se dlouhým držením v ruce nějak slepil.

„Tak ty si z nás tady budeš dělat prdel, jo…!?“ Chlap z přední řady už byl nepříčetný. „Máš mít, co jsem ti slíbil…!“ Hromotluk se předklonil, chytnul Jirku za sako těsně pod rameny a vytáhnul jej jako pírko z jeho sedadla. Přitáhnul jej k sobě do prostoru před první řadou a vydal se s ním kolem překvapených diváků směrem k východu ze sálu.

„Zbláznil jste se? Okamžitě mne pusťte dolů,“ snažil se protestovat Jirka. Muž jeho slova však vůbec nevnímal a kráčel s ním ke dveřím.

„Otevřete ty dveře,“ nakázal uvaděčce, která byla poblíž.

„Ale to přece nemůžete…“ snažila se žena zastavit hrubiána.

„Dělejte, nebo je s ním vyrazím!“ vyhrožoval násilník. Vylekaná paní raději hned otevřela oba křídla.

Hromotluk poponesl Jirku až na chodbu a tam jej odhodil jako pytel shnilých brambor. Jirka dopadl zády na koberec. Hlava mu bouchla o podlahu, až se mu zatmělo v očích. Tašku s budíkem stále držel v ruce. Ten pomalu utichal, jelikož péro se už takřka uvolnilo.

„Jestli tě zde ještě jednou uvidím, hodím tě přímo ven na mráz,“ pohrozil Jirkovi ještě neurvalec a vydal se zpět do sálu. Hned vzápětí z něj vyšla Adélka. Ta, když viděla Jirku zkormouceně na koberci, nevěděla, jestli se má smát, nebo brečet. Než totiž vyšla ze sálu, stačila zahlédnout, jak neznámý mrštil Jirkou o zem.

„Jiříku, jsi v pořádku?“ soucitně se Adéla sklonila ke svému hochovi.

„Neboj, přežil jsem to a budík také,“ zdvíhal se Jirka pomalu ze země. „Jen nevím, jestli tak dobře dopadl i můj oblek.“

Jirka vstal a dívka jej obhlédla ze všech stran. „Nic není utržené, ale čistírnu to asi bude chtít,“ konstatovala s úlevou. „Počkej chvilku, zajdu si do šatny pro sako a raději půjdeme.“

Ze sálu se ozvaly opakované tóny závěru opery, když Jirka s Adélkou vycházeli ven z kulturního stánku.

„Kruci, všechno jsem dnes pokazil. Kdybych přišel načas, budík by vylekal maximálně šatnářku,“ snažil se Jirka aspoň trochu odlehčit situaci. „Promineš mi to?“

„Prominu, ale musíš mi slíbit, že už budeš dochvilnější. Další takové trapasy už skutečně nechci zažít.“

„To víš, že jo, už se polepším…“

Už na další schůzce své předsevzetí zase porušil. I tak si jej však za necelý rok Adélka vzala a od té doby s ní Jirka všude chodil načas.

Boj o auto

Manželé Spěchalovi měli již léta svůj odpolední rituál. Po návratu ze zaměstnání si dávali „bleskové kafe“, při kterém probrali pracovní den a případně si zanadávali na své šéfy. Nejinak tomu bylo v pondělí. Zrovna si pochutnávali na svém životabudiči, když dorazil jejich syn Aleš.

„Čau rodino,“ prohodil unaveně a dosedl ke kuchyňskému stolu vedle otce. Židle pod jeho devadesáti pěti kily zavrzala.

Aleš byl už jako dítě pořádný cvalík. Ne, že by měl vyloženě sklony k obezitě, byl vždy prostě pořádný kus chlapa. Na škole byl ještě jakžtakž aktivní, co se pohybu týká. S kluky hráli fotbal, hokej s tenisákem, občas zajeli na kole k rybníku, kde dělali blbiny. Během učiliště už jej pohyb tolik nebral a důsledně se vyhýbal jakékoliv náročnější fyzické práci. Tu se snažil přenechávat jiným, a on se raději věnoval jejímu organizování a řízení. Jeho postava tedy začínala pěkně mužnět. Fyzičku neměl zrovna bůhvíjakou. Několikrát se zařekl, že s ní něco udělá, avšak jemu vrozená pohodlnost zatím vždy zvítězila.

Obvykle se Aleš přidal k debatě svých rodičů, ale tentokrát bylo vše jinak. „Beru si auto!“ ozvalo se takřka sborově ze tří úst. Nastala krize – na jeden vůz byli tři zájemci. Někdo musel rozhodnout. A ač je v Bibli psáno, že žena by měla být svému muži podřízena…, no, však to znáte. Rodinná praxe povětšinou vypadá úplně jinak. A nejinak tomu bylo u Spěchalů.

„Kam potřebuješ jet, Jardo?“ prohodila paní Olga ke svému manželovi. Sice vlídně, nicméně s důrazem, který naznačoval, kdo bude mít závěrečný verdikt.

„Musím zaskočit k Jirkovi Pohankovi podívat se mu na tu stavbu verandy. Má nějaký problém a už na mne čeká. A víš, že mu dlužím ještě revanš za půjčení pily,“ dodal Jarda, aby posílil svůj argument.

„A co máš ty, Alešku?“ obrátila se Olga na syna, který už vytušil, že v tomto rozhodování bude outsiderem, ale nechtěl boj vzdát předem.

„Potřebuji zajet koupit cigára, z práce jsem nestíhal, ujel by mi autobus.“

„Ve sklepě máš kolo, můžeš jej zas trošku provětrat. Venku je hezky, trocha pohybu ti vůbec neuškodí, když v práci jen vysedáváš a necháš se obsluhovat děvčaty…“ Matka jej nemilosrdně zpražila.

A měl to zase na talíři. Ač vyučen zedníkem a mohl dle otce udělat dobrou kariéru, jelikož zedníků je málo, zedničina nebyla tím, čím by se chtěl živit. Už záhy na učilišti zjistil, že jeho rukám manuální práce moc nesvědčí. I přes protesty otce, který už jej viděl v jejich stavební firmě, udělal si rekvalifikaci na počítače. Nechal se zlákat svým spolužákem ze základky do velkoskladu drogistického zboží a domácí chemie, kde přes počítače řídili jeho chod. Takřka se neušpinil, kolem něj stále běhaly šikovné skladnice ochotné mu udělat kafíčko či přinést něco na svačinku. Prostě pracovní idylka a Aleš si nemohl na nic stěžovat. Jen výplaty mohly být malinko větší, jelikož jeho potřeby častokrát vyrovnávaly příjem.

„Kdo se má v tom parnu trápit na kole, vždyť jsem za chvíli zpátky, jen co stačíte dopít kafe,“ snažil se Aleš ještě smlouvat, jelikož představa jízdy na kole přes půl dědiny a navíc v děsném parnu se mu vůbec nezamlouvala.

„Máš smůlu, Alešku, potřebuji zajet k Vlastě na trvalou a už teď mám zpoždění. Za deset minut už tam mám být… Jardo, Jirku mám po cestě, vyložím tě u něho a až se budu vracet, zahoukám, ano?“ prohodila směrem k manželovi. Ten souhlasně zamručel. Už plánoval, že alespoň si u Jirky budou moci dát nějakého panáčka, protože nemusí řídit. Spokojeně začal dopíjet zbytek kávy.

Aleš se zamračil, ale bylo jasné, že další smlouvání by stejně nebylo nic platné. Už bylo rozhodnuto a věděl, že jestli bude chtít dnes kouřit, bude muset kolo vytáhnout, jelikož blízká hospoda „U Franty“ byla jako každé pondělí zavřená a jít do obchodu pěšky už jej vůbec nelákalo.

„Nemrač se, kdybys nebyl tenkrát hloupý, mohl jsi dnes auto ještě mít. Na kolo jsem ti přispěla a takřka vůbec jej nevyužíváš,“ prohodila matka k rozmrzelému Alešovi. Udělala to zčásti i záměrně, aby si opět trošku uvědomil veletoče svého života.

Aleš jen nevraživě vzdychnul. Zase ty jeho hříšky mládí, které se mu prostě přihodily. A které si musel občas, prý z výchovných důvodů, vyslechnout. A to mu už bylo třiadvacet. Musel však uznat, že většinu peripetií si opravdu zavinil sám.

Třeba před dvěma lety koupil ojeté auto, na které rok šetřil a na které mu nakonec něco málo přispěli i rodiče. Byla to starší škodovka, ale jezdila a byl s ní vcelku spokojen. A když se vyskytnul na voze problém, o dvě ulice dál byl šikovný kamarád Bedřich. A zřejmě by mu škodovka i nyní sloužila, kdyby se do jeho života nevložila komplikace jménem Jitka.

Stalo se to na diskotéce v jednom z městských klubů. Tam jej vytáhnul právě Bedřich, kterému se nechtělo jít samému a stejně jako Aleš i on tenkrát neměl žádnou holku. Co si budeme nalhávat; prostě šli občas na lov. Bylo jim jasné, že žádná buchta jim jen tak z nebe nespadne. A jedna kočka šla na vzduch zrovna ve chvíli, kdy se byl Aleš také protáhnout. Stačil jen jeden její svůdný pohled k Alešovi (jak to některý typ děvčat prostě velmi dobře umí) a ten byl z ní hned vedle. Štíhlá plavovláska, středně dlouhé vlasy, hezká tvář a omamující pohled. Navíc měla i super postavu, žádná kostmi chrastící anorektička, prostě holka jako lusk. Aleš, třebaže nebyl žádný donchuán, odhodlal se ve vhodném okamžiku ke konverzaci. Ta zabrala a Aleš si po dvou tancích strkal do kapsy papírek s načmáraným číslem na mobil od Jitky. Též s příslibem, že si brzy vyrazí třeba do kina.

Bedřich takové štěstí neměl, narazil na parketu jen na kamarádku ze sousedství, s kterou si párkrát zahopsal. A tak se s Alešem celkem brzy odebrali domů.

Zbytek večera už potom Aleš myslel na ten blonďatý zázrak, který se mu připletl do života. Dlouho nemohl usnout a přemítal, jak si udržet přízeň tak krásné a sympatické holky, jakou se mu Jitka zdála. Kdyby jen tušil, jak krasavice zamíchá jeho životem a ideály.

Za dva dny přišla kýžená návštěva kina. Avšak Aleše ani tak nezajímal děj filmu jako to, že mohl nenápadně uhýbat pohledem na Jitčiny hezky tvarované nohy, obepnuté krátkou sukní, a oblé křivky jejích ňader pod přiléhavým tílkem. Věřil, že jeho postranní pohledy na její tělesné přednosti zůstanou utajeny. Doufal marně - většina žen má na vytušení ostřížích zraků mužů něco jako šestý smysl, a tak o Alešových očních cvicích Jitka moc dobře věděla. Ale jelikož měla připravenu podrobnou osnovu, jak dostrkat nic netušícího Aleše tam, kde chtěla, a tohle byl jeden z připravených bodů jejího plánu, samozřejmě dělala, že nic nevidí. Jen se koukni, hošánku, brzy možná budeš koukat ještě více.

Po kině přišla klasika. Procházeli večerními tichými ulicemi a ruku v ruce vedli obvyklou konverzaci, když se dva lidé poznávají. Na konci parku Aleš uskutečnil manévr, který si v duchu během procházky připravoval. Přitáhnul si Jitku k sobě a chtěl ji poprvé políbit. Jitka se nebránila a zdálo se, že příjemný večer si Aleš užije i s krásnou pointou. Jejich rty už byly od sebe jen kousek, když Jitka nečekaně uhnula hlavou a odtáhla se od něho.

„Třeba příště,“ rozverně špitla zkoprnělému Alešovi. Hra pokračovala a Jitka věděla, jak podněcovat Alešovy touhy a samozřejmě také, jak si jej v rozumných dávkách připouštět k tělu. Trošinku si pohrajeme, co říkáš?

Na další rande čekal Aleš více než týden, protože Jitka stále něco měla. Samozřejmě, volali si a vyměnili si několik mailů, kde Jitka postupně roztávala a občas přidala lehce smyslnou narážku, aby v Alešovi podněcovala očekávání na jejich další setkání.

Schůzka se vyvíjela velmi dobře. Jak pro Aleše, tak i pro jeho partnerku. Jitka vycítila, že Aleš jí doslova zobe z ruky, a může tedy pomalu přistoupit k opatrnému zosnování svého úmyslu.

„Pojď, sedneme si na chvilku; trošku mne rozbolely nohy z dnešní brigády,“ vzdechla Jitka a začala se dívat po volné lavičce. Ty byly zhusta obsazeny, protože červen byl velmi příjemný a hodně lidí toho využilo taktéž k procházce parkem. „Podívej, tam je jedna volná,“ ukázala Jitka za ohyb parkového chodníku, kde byla jedna lavička neobsazená.

„Tak jo, půjdeme.“ Aleš na sobě nechtěl dát znát své zklamání. Raději by sednul někde, kde je více soukromí a kde by mohl Jitku nerušeně obejmout a dát jí pusu. Dalo mu dost přemáhání, aby na něm nebylo poznat, jak mu vadí lidé, kteří se stále producírovali kolem nich. Ale věřil, že třeba později přijde jeho chvíle a v klidnějším prostředí poprvé ochutná jistě blažený pocit, kdy si bude moci Jitku přitáhnout k sobě a políbit.

Došli pomalu k volné lavičce a sedli si. Jitka hned překvapila Aleše tím, že svoji ruku vztáhla na jeho levé rameno a lehce se k němu přitiskla. To se Alešovi samozřejmě zamlouvalo a jeho rozladění z lidí kolem začalo ustupovat. Chvilku tak seděli a nikdo se neměl k tomu zahájit konverzaci. Jitka se zahleděla někam dopředu a jako by byla rázem duchem někde jinde.

„Na co myslíš, najednou jsi nějak zvážněla?“ proťal ticho Aleš. „Tedy jestli se ti chce o tom mluvit,“ dodal.

„Promiň, jen jsem se zadumala.“ Jitka rychle přemýšlela, jak dostat konverzaci tím směrem, který zamýšlela. „Víš, mám dnes trošku blbou náladu.“ Houby blbou náladu. Celkem dobře se bavím a potřebuji jen promyslet scénář.

„Můžu za to já?“ zeptal se opatrně Aleš.

„Ne, ne, to vůbec ne, s tebou je mi fajn a zde je příjemně,“ odvětila Jitka a ještě více se k Alešovi přitiskla. „Ale odpoledne odjela moje kámoška s rodiči do Chorvatska a já jsem mohla jet s nimi. Sama mi to nabídla a já se hrozně těšila, protože bych se tam hrozně ráda podívala.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nečekané rozuzlení honu na krtka a jiné příběhy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.