EDICE TRAUMATA VÁLKY

Edice představuje nové pohledy na vojenské konflikty, jejichž traumatizující dopad lze sledovat i desítky let po jejich ukončení. Příběhy aktérů, svědků, obětí a zločinců zrcadlí hluboké společenské otřesy, které zejména Evropě přinesla válka.

Odborně pojaté publikace se budou zabývat také každodenním životem „malých“ jednotlivců stižených válkou, a to na pozadí přelomových událostí starého kontinentu.

Copyright © Martin Flosman, 2015

Cover © Karel Kárász, 2015

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2015

ISBN (ePub) 978-80-7425-428-4

ISBN (mobi) 978-80-7425-429-1

ISBN (PDF) 978-80-7425-430-7

Motto

Je samozřejmé, že úlohou armády není a ani z principu nemůže být duchovní a morální obnova společnosti. Úloha armády v demokratickém státě spočívá v obraně svobody státní i občanské, v hájení základních hodnot, na nichž je demokracie postavena. Vojáci musí být tedy především občany, kteří si jsou vědomi mravního původu těchto hodnot. Skutečná svoboda totiž předpokládá sebevědomou, bohatě strukturovanou občanskou společnost a občana, vědomého si své zodpovědnosti a ochotného svou svobodu i bránit.

Ve vojsku však působí lidé, kteří jsou – ať již jsou to velitelé či řadoví vojáci – postiženi devastací morálních hodnot ve stejné míře jako celá společnost.

Církve jsou jedním z tradičních nositelů morálního poselství. Tato jejich úloha prostupuje celou společnost. Chtějí-li svému nároku dostát, nemohou církve vynechat ani armádu, která je její součástí. Ani ona není proto ušetřena obecných nešvarů, zneužívání moci, projevů rasizmu, národnostní i názorové intolerance, nedostatku citu. Budou-li představitelé církví spolu s ostatními schopni napomoci k odstranění těchto jevů, nebudou zbyteční. A budou samozřejmě ještě prospěšnější, budou-li navíc schopni naslouchat a pomoci při řešení nesčetných individuálních problémů a dilemat, které s sebou nese služba v armádě, tj. organismu budovaném přece jenom na základě odlišných principů, než běžná společnost civilní.

Doufám však, že lidská zodpovědnost s pomocí Boží způsobí, aby ve světě ubylo těch, kteří podléhají pokušení ohrožovat svobodu druhých se zbraní v ruce. Ve válkách totiž musí duchovní plnit povinnosti nepoměrně smutnější.

Václav Havel

Předmluva

Jen z doslechu jsem o tobě slýchal,

teď však jsem tě spatřil vlastním okem

(Jób 42, 4)

Když se na mne kolega Martin Flosman obrátil s otázkou, zda bych nenapsal úvod k jeho knize o vojenských kaplanech v československém západním odboji za dob druhé světové války, zakusil jsem pocity více než smíšené. V první řadě jsem byl velmi poctěn a potěšen, že si na mne můj bývalý student z KTF UK v Praze po tolika letech s důvěrou vzpomněl. Zároveň na mne dolehla tíže obav, zda z tohoto úkolu dokážu vyjít se ctí, protože píšeme-li o vojácích, kteří nasazovali své životy a mnohdy o ně také přišli, není dovoleno cokoli předstírat a schovávat se za otřepané patetické fráze. Stejně jako jejich život byl opravdový až po okraj, tak ten, kdo o nich píše, musí přestat být jen vnějším pozorovatelem a pokusit se o empatické porozumění jejich údělu. Nu a takové naprosto neakademické psaní se neobejde bez toho, že bychom na pomyslnou misku vah vložili celé své srdce. Podle mého soudu by si lidé, o nichž hovoří tato kniha, zasluhovali, aby k jejich osudům s podobným laděním přistupovali i čtenáři následujících stránek. Když jsem knihu s velkým zájmem a taky pohnutím pročítal, dolehla na mne ještě větší tíže, neboť jsem si uvědomoval, že stojím před nesmírným tajemstvím oděným do propocené, zablácené a možná i potrhané uniformy strohého vojenského života v dobách nad pomyšlení svízelných, v dobách, kdy se rozhodovalo o mé i naší přítomnosti.

Jak člověk stárne, zakouší, že minulost rozhodně není něco uzavřeného, za čím by se dala udělat pomyslná tlustá čára. Ano, o dějiny můžeme nedbat, můžeme na ně zapomínat, dokonce se někdy záměrně deformují, ale to neznamená, že by tím samým přestaly být hlubinou naší přítomnosti a že by vytrvale nespoluutvářely naše osudy a výrazně tak neovlivňovaly osobnost každého z nás. Mělo by tudíž být pochopitelné, že je pro nás neskonale výhodnější, když tuto namnoze skrytou hlubinu přítomnosti uchopujeme s úctou, která je v posledku projevem naší sebeúcty, když jsme ochotni se s mnohým z toho minulého vyrovnávat, zpracovávat to, nechávat se tím poučit, oslovit a nikoli v poslední řadě rovněž inspirovat. Právě v tom spočívá skutečná moudrost, která dokáže zodpovědně otevírat dveře budoucnosti vycházející nejen z našeho teď, nýbrž i z našeho včera.

V útlých dětských letech pro mne byla druhá světová válka poměrně vzdálenou minulostí, i když jsem o ní slyšel snad každý den. Navíc ve mně s přibývajícími lety velmi záhy začal narůstat odpor k různým komunistickým režimem zneužívaným oslavám slavných vítězství. Pamatuji se však velmi dobře, jak hluboce na mne zapůsobil film „Atentát“. Náš tehdejší poctivý venkovský učitel s ještě prvorepublikovým puncem, jmenoval se Lukavský, po společné návštěvě kina odvážně celé třídě vykládal, že nebyl jenom východní odboj, ale také hrdinové, kteří bojovali na Západě. Je jasné, že zejména my kluci jsme se pak doma vyptávali, jak to tenkrát doopravdy bylo. No a já třeba viděl tatínka s orosenýma očima, když mi vzrušeně vypravoval o nespravedlnostech spáchaných komunistickým režimem na lidech ze západního odboje a hlavně na našich slavných letcích, kteří bojovali v Británii. Taky hned dodal, že se o tom nesmí mluvit. O nějaký rok později se cosi podobného opakovalo s vynikajícím filmem „Nebeští jezdci“, který vznikl v době, kdy se to rudým už notně vymykalo z rukou. Nebudu skrývat, že i dneska mi při sledování těchhle i jiných filmů s obdobnou tematikou vyhrkávají slzy do očí jednak proto, že tomu všemu rozumím asi o něco víc než tenkrát jako chlapec, jednak proto, že to pro mne už vůbec není vzdálená, nýbrž spíše velmi blízká minulost. Každý jsme postižený svým povoláním, což platí i o mně, a tak se za ty kluky v uniformách jako katolický kněz spontánně přimlouvám u Hospodina, protože bych jim všem strašně moc přál, aby po těch hrůzách byli v nebi.

A možná právě tenhle vnitřní prožitek by mohl být pomyslnou vstupní branou k porozumění tomu, co je vlastně hlavním posláním vojenského kaplana. Ano, vojna není kojná. Ovšem voják není pouze stroj, který se za velkého křiku dává do pomalého pohybu, jak říkával, či spíše vykřikoval s oblibou můj velitel v době základní vojenské služby, nýbrž taky člověk, který má srdce a svědomí, o něž je třeba mužně pečovat. Vzájemná solidarita těch, kdo jsou vystaveni těžkým válečným zkouškám, má nevyhnutelně také určitý duchovní rozměr. Tohle všechno vojenští kaplani dobře vědí. Vědí, že jsou znamením dobrotivé a chápavé Boží přítomnosti tam, kde se mnohým zdá, jako by Hospodin byl naprosto nepřítomný. Není snad povzdech: „Kdyby byl Bůh, pak by tohle nemohl nikdy dopustit,“ velmi častým ospravedlněním zatemnění víry v Něho a rovněž ve smysluplnost naší existence?

Křesťanští vojenští kaplani, podobně jako ti nemocniční, dobře vědí, že naplňují Ježíšovo slovo, abychom za druhými doopravdy šli (Mt 28, 19), a to zejména tam, kde bratři čelí největším obtížím. Vědí, že jsou služebníky Mistra, který přišel proto, abychom měli život v plnosti (Jan 10, 10b). Vědí, že jejich slovo má smysl jedině tehdy, když na sebe budou brát břemena těch, k nimž jsou posláni (Gal 6, 2), když budou nasazovat svůj život spolu s nimi. A to všechno se děje nevtíravě jako pokorná nabídka, neboť je nutno brát ohled na svobodu svědomí každého svěřeného. Po pravdě řečeno, židovský vojenský duchovní sice nebude hovořit o Ježíšovi, nicméně jeho služebné naladění se od toho křesťanského zase tak moc lišit nebude. Nu a právě díky tomuto postoji, který je tváří v tvář mystériu zla, utrpení, osamocenosti, frustrace, bolesti, nesmyslného umírání hluboce pokorný, pak může každý voják zakusit to, co v nejzazší propastnosti své trýzně prožívá pradávný i dnešní Jób, který říká Hospodinu: „Jen z doslechu jsem o tobě slýchal, teď však jsem tě spatřil vlastním okem“ (Jób 42, 4).

Prof. Ctirad V. Pospíšil, Th.D.
vyučující teologie na KTF UK, HTF UK a CMTF UPOl

Úvodem

Kniha Padre a Rebe, která se právě dostává čtenáři do rukou, je příspěvkem k dějinám vojenské duchovní služby, jíž bylo v našem prostředí věnováno dosud jen málo pozornosti. Přitom v letech 1918–1950 tvořila integrální součást československé armády, předtím i armády rakouské, a je tím také součástí našich vojenských, církevních a národních dějin.

Problematikou jsem se začal hlouběji zabývat od roku 1999, kdy jsem měl možnost seznámit se s pozůstalostí P. Hugo Vaníčka, v letech 1939–1945 jednoho z duchovních československé zahraniční armády, v té době nezpracovanou a téměř neznámou. V průběhu let jsem se k ní vracel, a tak postupně odkrýval životní příběh tohoto pozoruhodného kněze. Výsledkem mého bádání byla diplomové práce z církevních dějin na téma Mjr. Hugo Vaníček – portrét vojáka a kněze, kterou jsem v roce 2009 obhájil na Katolické teologické fakultě Univerzity Karlovy v Praze. V rámci své nynější pracovní a studijní činnosti se věnuji také dalším českým duchovním, kteří do roku 1950 působili jako vojenští kaplani v rakouské, československé meziválečné, zahraniční i poválečné armádě.

Základ předkládané publikace tvoří v její druhé části odborná edice autentických a dosud neznámých a nevyužitých dobových materiálů. Jsou jimi osobní deníky, které si vedli duchovní František Petružela a Hanuš Rezek přímo na frontě. Pro zasazení editovaných textů do náležitého dobového kontextu, hlubší seznámení s celou problematikou a orientaci v ní je první polovina knihy tvořena studijní částí.

V první části je nastíněna organizace a působení vojenské duchovní služby v letech 1939–1945, ale jsou zde také stručně představeny jednotlivé osobnosti a uvedeny základní informace o zahraničním odboji a o bojových akcích československých zahraničních jednotek. Na ni navazují podrobné životopisy obou hlavních aktérů. Ty seznamují čtenáře s životními osudy dvou vojenských duchovních a autorů editovaných deníků.

Z hlediska pracovního postupu byla při vzniku publikace aplikována metoda biografická, metoda induktivní a metoda přímá – kritika archivních pramenů. Základem druhé části byly logicky prameny osobní povahy. Snahou autora bylo údaje v nich obsažené ověřovat v jiných zdrojích, popřípadě je v připojených poznámkách doplnit nebo uvést do náležitých souvislostí. V první části našly své uplatnění také prameny institucionální povahy.

Celý text má na příkladu osudů konkrétních osob především ukázat poslání a úkoly vojenských duchovních, ale také jejich přínos a význam. Konali bohoslužby, slavili svátosti, distribuovali náboženské i jiné tiskoviny a vedli nejen duchovní rozhovory. Mladým mužům a všem vojákům bez rozdílu, kteří se ocitli mimo domov, někteří z nich často poprvé, pomáhali vyrovnávat se se steskem a vytvářeli jim jakýsi „domov mimo domov.“ Snažili se je zabavit v čase volna, pomáhali navazovat kontakty s místními komunitami a organizovali pomoc. Při pastoračních návštěvách rozdávali dárky, doručovali dopisy a snažili se je povzbudit. Během bojových akcí docházeli do předních postavení a navštěvovali mužstvo na stanovištích, neboť si uvědomovali, že strach vojáků o vlastní život roste s každým krokem k první linii.

Úmyslem a záměrem práce bylo nejen seznámit zájemce o vojenské dějiny s tímto dosud opomíjeným tématem, ale také splatit část dluhu, který máme vůči těmto duchovním a všem příslušníkům západního odboje a vzdát jim čest. Ta jim právem patří, přestože o ni se je snažil minulý režim připravit jen proto, že se v boji proti společnému nepříteli ocitli na „nesprávné“ světové straně.

Martin Flosman

Studijní část

I. Duchovní služba v československé
zahraniční armádě

Dvakrát v klíčových okamžicích světové historie i v dějinách naší země sehráli ve 20 . století důležitou roli vojáci, kteří bojovali daleko za hranicemi své vlasti. V období první světové války se z krajanů žijících v zahraničí a ze zajatců rakousko-uherské armády začaly formovat čs. legie, které měly velký význam pro uznání nově se rodícího státu mocnostmi Dohody.

Po vypuknutí druhé světové války čs . zahraniční rezistence, která se podřídila politickému vedení Edvarda Beneše, usilovala po zkušenostech z protirakouského odboje o mezinárodní uznání své exilové politické reprezentace a o vybudování vlastních vojenských jednotek na území spojenců v rámci protihitlerovské koalice. Do čs. zahraniční armády se hlásili, byli mobilizováni nebo přijímáni pomnichovští a pobřeznoví emigranti , političtí uprchlíci a rasově pronásledovaní, dále ti, které válka zastihla za hranicemi na studiích nebo za prací. Nechyběli ani krajané – starousedlíci. Ve svém středu měli duchovní otce, kteří jim pomáhali nést nesmírné břemeno války.

„Také katoličtí kněží, bohoslovci a  řeholníci, tak jako ostatní, považovali za svou vlasteneckou povinnost přispět všemi svými silami k osvobození své vlasti. Byli to většinou ti, kteří působili nebo studovali v západních nebo koloniálních zemích, a i když to nebyla tak početná skupina, vykonala veliké množství dobré a poctivé práce. Všude, kde byli postaveni buď jako vojenští duchovní nebo řadoví vojáci, svým postojem dokázali, že vždy a všude jdou ruku v ruce s naším lidem, a to za všech okolností, jak v domácím odboji a  koncentračních táborech, tak i ve vojenských útvarech a na frontách. Proto tento jejich postoj v tak pohnutých dobách nesmí býti nikdy zapomenut.“ 1

Přitom použije-li někdo v našem typicky českém prostředí sousloví „polní kurát“ či „vojenský duchovní,“ většině běžné populace se pravděpodobně vybaví feldkurát Katz ze známého Haškova románu. Byli však čeští vojenští duchovní skutečně takoví? Většina našich vojenských kaplanů se této literární karikatuře pravého kněžství i opravdového lidství nepodobala ani v nejmenším. Byli to stateční mužové a obětaví kněží, kteří dobře cítili, že vojáci se v čase světové války nacházejí v krajní životní situaci, v ohrožení života a často tváří v tvář smrti. Že v bojích proti nacistickému zlu a nenávisti jsou svědky nezměrných bolestí a utrpení, ať na jedné či na druhé straně.

Jejich prací nebylo věnovat se pouze pastoraci, tedy uvádět do souladu uspokojování náboženských potřeb vojenských osob se specifickým prostředím armády, 2 usnadnit tak vojákům plnění náboženských povinností v době služby a zajistit jim tím podmínky pro jejich náboženský život v rámci ozbrojených sil. Věděli dobře, že jejich posláním v době války je být nablízku všem vojákům bez ohledu na víru nebo vyznání, doprovázet je v mezních okamžicích jejich života radou, pomocí a  útěchou a také se modlit a prosit za všechny, kteří v bojích nasazovali své životy a kteří jim byli svěřeni.

Mimo vlastní duchovní služby se často uplatnili také jako osvětoví důstojníci, redaktoři časopisů nebo vedoucí vojenských zátiší a pečovali tak o vojáky nejen v oblasti duchovní a mravní, ale také v širším smyslu kulturním, osvětovém a humánním. Přispívali tak k formování profilu čs. vojáka, k utužení jeho kázně, mravů a charakteru, družnosti a věrnosti k vlasti, k zodpovědnosti za vlastní rozhodnutí a úctě k životu, k odpovědnému plnění povinností, vzájemné solidaritě a pravému vlastenectví. Část jejich práce tvořila rovněž úřední agenda: vedení vojenských matrik a evidence válečných hrobů.

Nad to často vypomáhali také jako pomocníci v administrativě u svých útvarů i vyšších velitelství, působili v pastoraci krajanů a uprchlíků, jako katecheté a učitelé, nebo pracovali pro exilovou londýnskou vládu a jiné československé zahraniční úřady a organizace.

Účast na odboji v řadách čs. zahraniční armády totiž zvolilo i několik desítek duchovenských osob: kněží, řeholníků a bohoslovců. Mezi katolíky lze zaznamenat minimálně 18 kněží a 32 bohoslovců a řeholníků. Z nich nejméně sedm položilo svůj život za svobodu vlasti. Mezi protestanty jsou duchovní, studenti, učitelé. Najdeme zde židovské duchovní a činitele dalších vyznání.3

Byli to dobrovolníci, které zastihl začátek války v cizině na studiích nebo při práci v zahraničí. Bezprostředně po vypuknutí konfliktu se dali k dispozici čs. zahraničnímu odboji. A to i přesto, že si byli dobře vědomi, že jejich dobře míněné snahy budou často sklízet urážky a posměch, neboť zahraniční armáda byla budována v návaznosti na tradici prvorepublikové čs. armády, postavené v podstatě na materialistickém základě. Často jim chyběl základní vojenský výcvik, nemluvě o fyzické zdatnosti nebo odborné průpravě. Až na vzácné výjimky neabsolvovali ani vojenskou prezenční službu v meziválečné čs. armádě. Přesto se svého nového úkolu zhostili s maximálním nasazením, a to velmi úspěšně.

1. československá divize ve Francii

I přes hořkost pramenící z francouzského postoje v mnichovské krizi byla Francie přirozeným cílem většiny čs. občanů odcházejících do  exilu a rozhodnutých postavit se nacistickému nepříteli se zbraní v  ruce. Ti putovali buď tzv. polskou cestou, anebo především – po  vypuknutí války a porážce Polska – tzv. balkánskou cestou přes Maďarsko , Bělehrad, Turecko a Středozemní moře buď na Střední východ, nebo přímo do Francie. V úplných začátcích byl zahraniční odboj odkázán pouze na pomoc krajanských spolků, mezi nimiž nechyběly ani náboženské organizace a zahraniční misie.

Československý vyslanec v Paříži Štefan Osuský,4 který odmítl vydat svůj úřad Němcům a využíval významných kontaktů s francouzskými vládními kruhy, požádal 28. srpna 1939 o povolení vytvořit čs. armádu na území Francie. Edvard Beneš a generálové Ingr^5 a Viest^6 připravovali vytvoření zahraniční armády již od léta 1939 s tím, že to nebude dobrovolnická legie, ale armáda budovaná podle čs. branného zákona. Předběžné organizační přípravy převzala Československá vojenská kancelář v Paříži, ustavená 2. srpna 1939. Ta se stala zárodkem pozdější Vojenské správy Československého národního výboru (ČSNV) a budoucího exilového Ministerstva národní obrany (MNO). Dne 15. září mohla vyslat vojenskou skupinu k převzetí přiděleného výcvikového střediska v Agde^7 u Středozemního moře jihozápadně od Montpellier.

První odvody čs. dobrovolníků byly zahájeny již 16. září 1939. Bezprostředně poté začaly přijíždět první skupiny čs. vojáků a 28. září, kdy zde bylo na 600 mužů, vznikla první organizovaná čs. vojenská jednotka ve Francii. Do té doby byli čs. dobrovolníci nuceni sloužit ve francouzské koloniální armádě nebo v Cizinecké legii.

Dne 2. října 1939 podepsali francouzský ministerský předseda Edouard Daladier a čs. vyslanec Štefan Osuský dohodu o obnovení čs. armády ve Francii v prozatímní síle jedné divize. Dohoda zakotvila její politické, vojenské, organizační i materiální postavení, a mimo jiné stanovila, že armáda bude politicky řízena prozatímní vládou, která však v  té době ještě neexistovala. Po dlouhém a velmi obtížném jednání uznala francouzská vláda 17. listopadu 1939 Československý národní výbor (ČSNV) v čele s úřadujícím místopředsedou Mons. Janem Šrámkem. 8 Hlavním cílem ČSNV bylo zajistit uznání čs. exilové vlády s tím, že než se tak stane, bude oprávněn dohodu z 2.  října uskutečnit. Jeho vojenským orgánem se stala Československá vojenská správa v čele s divizním generálem Sergějem Ingrem. Týž den ČSNV vyhlásil všeobecnou mobilizaci pro čs. občany. Podle odhadů se ve  Francii nacházelo na 42 000 čs. občanů ve věku 18–50 let. Tím se však změnil charakter armády dosud tvořené dobrovolníky. Nyní byla nucena narukovat také meziválečná ekonomická emigrace, která již měla ke své vlasti oslabený vztah, a také sezónní dělníci – většinou Slováci, které zastihl začátek války ve Francii.

Plukovník duchovní služby v. v., apoštolský protonotář a kanovník pařížské katedrály Notre Dame Mons. ThDr. Rudolf Zháněl^9 vedl v Paříži krajanskou Katolickou misii pro Čechoslováky ve Francii. Na podzim 1939, v době vrcholících příprav k obnovení čs. armády, se dal zcela k dispozici čs. zahraničnímu odboji, ve věku třiasedmdesáti let se nechal aktivovat a stal se tak vůbec nejstarším příslušníkem čs. zahraniční armády. Odveden byl na čs. konzulátu v Paříži a prezentován ke službě u Vojenské správy ČSNV, kde načrtl jednací řád pro vojenskou duchovní službu a vojenské matriky a ujal se organizování duchovní služby v tvořících se jednotkách zahraniční armády. Zháněl dokázal ve chvíli, kdy nebylo vůbec jasné, zda dojde v čs. zahraniční armádě ke zřízení vojenské duchovní služby, vzbudit respekt, vybudovat si pevnou výchozí pozici a obdivuhodnou aktivitou tuto myšlenku prosadit. Po církevní linii podnikl první kroky směrem k pařížskému arcibiskupství a k vatikánské nunciatuře. Osobními kontakty na vysoké francouzské církevní hodnostáře se mu podařilo získat odpovídající církevní status. Dne 10. listopadu 1939 obdržel Zháněl od pařížského arcibiskupa kardinála Verdiera^10 ústní církevní jmenování generálním superiorem čs. armády ve Francii, které bylo 20. listopadu potvrzeno světícím biskupem Emmanuelem Chaptalem písemně.11 Mons. Rudolf Zháněl se tak postavil do čela katolické vojenské duchovní služby. Zatím se do Francie sjížděli budoucí adepti na funkce vojenských duchovních u čs. jednotek. Evangelíci Michal Vyšný,12 Ján Michalec^13 a Miroslav Mikolášek,14 čechoslovák Karel Vít,15 židovský duchovní Alexandr Kraus^16 a katolíci Václav Špaček,17 Štefan Sivák^18 a Hugo Vaníček.19

Podmínky života a vojenské služby v táboře byly velmi špatné. Dřevěné baráky byly chatrné, střechy děravé, boční stěny se širokými štěrbinami. Spalo se na pryčnách vystlaných trochou slámy. Cesty mezi baráky byly neupravené, v době dešťů téměř neschůdné pro bláto a velké kaluže. „Život v táboře čs. vojáků v Agde v začátcích nebyl záviděníhodný. Staré dřevěné baráky, do kterých pršelo a foukal vítr, dřevěné palandy, žádné sociální zařízení, plno bláta mezi jednotlivými baráky. Mimoto oblečení a obuv byly velice ubohé, ani počáteční strava nebyla moc valná.“20

Dne 15. ledna 1940 oficiálně vznikla 1. čs. divize ve Francii. Mimo ni sloužilo ještě přibližně tisíc čs. pilotů zařazených přímo do francouzských perutí. Divize byla postavena ve městě Agde z příslušníků původních jednotek 1. čs. náhradního praporu^21 a 1. čs. pěšího praporu.22 Vznik tohoto svazku byl výsledkem značného úsilí vojenských i civilních představitelů čs. emigrace. Z francouzské strany je nutno jmenovat alespoň generála Louise Eugèna Fauchera,23 který k Čechoslovákům projevoval značné a upřímné sympatie.

Divizi velel do června 1940 generál Rudolf Viest, poté byl ze zdravotních důvodů vystřídán generálem Bedřichem Neumannem.24 Příslušníky divize se stali uprchlíci z protektorátu, interbrigadisté ze španělské války dosud zadržovaní ve Francii v internaci, mnozí čs. dobrovolníci žijící v zahraničí a také řada zmobilizovaných krajanů žijících ve Francii. V červnu 1940 měla divize již 11 573 mužů (z toho 3250 dobrovolníků a 8323 mobilizovaných).25 Z nich 45% byli Češi a 44% Slováci; ve velitelském sboru bylo 90% Čechů. Katolíků obou vyznání bylo 66%, k evangelickým vyznáním se hlásilo celkem 8% vojáků, k Církvi československé 3%, k židovskému náboženství 12% a bez vyznání bylo 11% vojáků.26 Jádro divize se skládalo z 1. a 2. pěšího pluku na plných stavech, 3. pěší pluk byl sestaven jen tabulkově. Ve stavu divize se dále nacházel dělostřelecký pluk (téměř bez výzbroje, takže nemohl být ani řádně vycvičen), přezvědný oddíl, protitanková baterie, ženijní prapor a spojovací prapor. Poměry v jednotce nebyly nikterak zdravé, scházela výzbroj a výstroj, u řady zmobilizovaných vojáků chyběla motivace k boji, postoj části francouzských orgánů nebyl příliš vstřícný a také část důstojníků postrádala u mužstva přirozenou autoritu. V jednotce rovněž existovaly značné politické rozpory.

Velký důraz byl kladen na mravní a osvětovou výchovu. Velitelé byli povinni vyčlenit v týdnu jedno odpoledne na provádění mravní a osvětové výchovy s využitím přidělených vojenských duchovních. Jako vůbec první téma bylo velitelstvím určeno „Potřeba svornosti v našem národě.“27

Náboženská výchova nabyla výrazné rysy jednoho z tmelících prvků ducha nově vytvářených čs. jednotek. Velitelé měli nejen umožňovat, ale přímo všemi prostředky podporovat důležitou činnost duchovních a účast všech svých podřízených na konání náboženských povinností, „neboť přispívají tím velkou měrou ke zvýšení mravní hodnoty našeho vojína.“28 Vše vrcholilo slavnostními bohoslužbami k oslavě svátku sv. Panny Barbory, patronky dělostřelců, za povinné účasti všech důstojníků a mužstva dělostřelectva bez ohledu na jejich náboženské vyznání, a také uvedením vojenských duchovních, kteří právě dorazili do Agde, do funkcí výchovných důstojníků pěších pluků. Vyskytly se však známky nepochopení. Zatímní velitel tábora v Agde plk. František Hájek byl dokonce nucen vydat rozkaz, kde zdůvodňoval zařazení vojenských duchovních do čs. jednotek. Pařížská Čs. vojenská správa „z velmi naléhavých a důležitých důvodů celostátních rozhodla o zařazení vojenských duchovních. […] Každý zkušený, ukázněný a hodnotný důstojník nemůže nikdy bez důvodu pochybovati o správnosti rozhodnutí svého velitelství.“29

Prvním vojenským duchovním jednotek v Agde se stal 23. listopadu 1939 voj. Václav Špaček, jenž podléhal náčelníkovi štábu (mjr. gšt. Ferdinand Šeda).30 V následujícím týdnu jej čekaly hodinové promluvy ke shromážděným rotám a praporům. V dalším týdnu nastoupili do služby voj. Štefan Sivák jako duchovní 1. p. pl. a zároveň výchovný (osvětový) důstojník pluku a voj. Hugo Vaníček jako vojenský duchovní 2. p. pl., po seznámení s funkcí jako výchovný (osvětový) důstojník pluku. Všichni katoličtí vojenští duchovní byli v Paříži před svým odjezdem do Agde představeni v arcibiskupské rezidenci pařížskému kardinálovi Verdierovi, který jim pro výkon funkce udělil příslušnou církevní jurisdikci. Vojenská duchovní správa navázala styk i s biskupem Gabrielem Brunhesem z Montpellier, v jehož diecézi se čs. jednotky formovaly, a s děkanem Jourdanem z farního úřadu v Agde.

Katolické bohoslužby s českými a slovenskými zpěvy se konaly v Agde každou neděli a ve svátky v místní katedrále a pravidelně i u jednotlivých posádek. Čs. velitelství v Agde vytvořilo rovněž prostor ke konání evangelických bohoslužeb a oslav židovských svátků. Jejich zajištění měl do nástupu příslušných vojenských duchovních v kompetenci výchovný důstojník ppor. Gorčica za pomoci vojáků dotyčných náboženských vyznání. Evangelické bohoslužby se konaly od 3. prosince 1939 každou neděli v učebně spojovací školy 1. p. pl. Sloužil je evangelický pastor Balfet z blízkého přístavu Séte. Oslavu židovských svátků a bohoslužby připravovali někteří příslušníci židovského vyznání, např. npor. pěch. Oskar Štrompf, por. pěch. Kurt Šmulovič a voj. Štěpán Barber.31

Velkým počinem duchovních bylo zřízení vojenského zátiší ve městě. „Naše vojenská správa v  začátcích neměla prostředků a nemohla toho pro vojáky moc udělat. Nebylo teplých místností, kde by si mohli vojáci po zaměstnání ve volných dlouhých večerech sednout a trávit své dlouhé večery a volné chvíle. Ani poměr domácího obyvatelstva nebyl ten nejlepší: vždyť jsou to cizí otrhaní vojáci, entrangé, se kterými měl jejich ministerský předseda tolik práce, a ještě nejsou spokojeni s  dosaženou dohodou v Mnichově…

Tehdy byli v Agde v naší armádě tři kněží: jezuita P. Vaníček, slovenský salesián P. Sivák a kapucín Dr.  Špaček. Ti spolu s mjr. gen. št. Ferdinandem Šedou chtěli něco udělat pro to, aby vojáci se mohli aspoň trochu někde scházet, kde by mohli trávit své volné chvíle, večery a neděle. Požádali místního faráře – arcikněze Jourdana, a ten jim ukázal staré nepotřebné místnosti, které by mohl pro tento účel uvolnit. Rozdělily se úkoly: Dr. Špaček, který dobře ovládal francouzsky, jednal s francouzskými orgány vojenskými, civilními a  církevními, kde se mu podařilo získat souhlas. Mjr. Šeda si vzal na starost projednání s naší vojenskou správou, zajištění potřebného materiálu, uvolnění pracovníků z řad vojáků na opravy a rekonstrukce. Naši chlapci se pustili s vervou do práce, sami pomáhali svými radami, zkušenostmi, vždyť tam bylo odborníků ze všech profesí. Téměř z ničeho dovedli naši vojáci ze starých, opuštěných a  nevyužitých místností na faře vytvořit příjemné prostředí. Bylo nutné otlouct omítky, tyto nahradit novými, vylíčit, provést opravy oken, dveří a  podlahy, vymalovat a přizpůsobit, aby mohly sloužit svému účelu. Prostorná místnost, bývalá kapitulní síň, byla upravena a vyzdobena jako přednáškový a divadelní sál. Umělci, kterých tam nebylo málo, namalovali v  pozadí na stěnách velké olejomalby obrazů našich národních světců sv. Václava a Cyrila a Methoda, po stranách vévodily Hradčany a  Orava. Za jevištěm byla upravena jedna prostorná místnost jako čítárna. Pro tu daroval celou svou velkou knihovnu Mons. Rudolf Zháněl. Nad jevištěm byla upravena pracovna vojáků – malířů a větší zkušebna zpěvu. Ve dvou místnostech byla zřízena kuchyň, kde byl zdarma podáván čaj a prodávána levná polévka.

Domov čs. vojáka vybudovaný katolickými duchovními Vaníčkem a Špačkem v Agde byl velmi oblíbený, neboť za studených zimních večerů se zde vojáci mohli pobavit i vzdělávat. Snímky z jeho otevření, 24. prosince 1939. (NA)

Jak postupně práce pokračovaly, některé místnosti již se používaly jako pracovna malířů, čítárna, zkušebna zpěvu. Tam se výborně uplatnil a byl duší všeho dění desátník Vilém Tauský, 32 dirigent Národního divadla v Brně, který se dobrovolně přihlásil do naší armády. Nacvičoval pěvecký sbor, který byl prvním v čs. zahraniční armádě, zakládal vojenskou hudbu, která byla rovněž první, nacvičoval divadla, recitace a byl všude, kde se jednalo o hudbě, zpěvu a umění. […]

Všechny práce za pomoci dobrovolných pracovníků i organizátorů zdárně pokračovaly, takže brzy spěly ke svému zakončení. Je samozřejmé, že na všechny potřeby při adaptaci Domova nebylo potřebné úhrady a bylo často třeba přispět ze svých skrovných finančních prostředků. Ale jak práce pokračovaly a bylo zřejmé, že se podnik k prospěchu všech podaří, scházely se i malé finanční příspěvky. A tak spoluprací všech mohl být tento útulek našich zahraničních vojáků dán do provozu, velké úsilí organizátorů i  všech dobrovolných pracovníků bylo korunováno úspěchem.

Slavnostní otevření a předání místností bylo na Štědrý večer na společné slavnosti, kde byl útulek nazván ´Domov československého vojáka.´ Pěkný kulturní program zpestřovaly zpěvy, hudba, recitace, koledy i žertovné výstupy. Vojáci byli poděleni dárky, které jim zaslali naši krajané z USA, Kanady i z  Francie.

Vánoce byly oslaveny i jiným způsobem, bylo do pařížského rozhlasu v českém vysílání provedeno pásmo pro naše drahé doma, kde byly uvedeny sbory, zpěvy, koledy i verše, katolický kněz tam pronesl vánoční pozdrav našich vojáků s vírou v konečné vítězství naší věci, práva a spravedlnosti. Také v táboře si vojáci připomněli Vánoce vyzdobením svých baráků a ubytoven a ve  městě na náměstí postavili krásný velký vánoční strom, který budil pozornost.

Největší překvapení bylo však o půlnoční mši ve staré románské katedrále pocházející ze XII. století, která byla přeplněna jak vojáky, tak i civilním obyvatelstvem, že by jablko nepropadlo. Na  kůru zpíval pěvecký sbor našich vojáků s doprovodem hudby sbory i naše české a slovenské koledy. Po evangeliu měl českou promluvu P. Vaníček a francouzsky místní arcikněz Jourdan. Mnozí z  vojáků dojetím slzeli při vzpomínkách na své drahé, vždyť už byli půl roku i víc od sebe a nevěděli vzájemně o sobě. […]

Po vánočních svátcích byly vlivem toho, co viděli obyvatelé tohoto městečka, prolomeny ledy, začali se jinak na nás dívat a posuzovat nás. […] Všímali si víc našeho života a  začali i někteří navštěvovat naše kulturní besedy a večírky v  našem Domově. Vždyť mezi námi bylo dost umělců, kumštýřů i  kouzelníků, kteří dovedli vždy zpestřit program. Začal se v Domově promítat i film, který byl zasílán z Paříže a konaly se pravidelné besedy s přednáškami a diskusemi. […]

Tak začal pro naše vojáky ve svém Domově, který si pomáhali zbudovat, aspoň nový, snesitelnější život, tam mohli trávit své volné časy v  teple a pohodlí. Byly tam různé hry, šachy, knihovna… Časopisy byly bohužel povětšině jen francouzské. Také byly získány některé dámy z francouzského Červeného kříže, které vypomáhali v kuchyni, později i  některé manželky našich důstojníků, a byly o nedělích i jiných dnech levně prodávány chlebíčky i jednodušší zákusky.“ 33

S účinností od 12. února 1940 vstoupila v platnost organizace Čs. vojenské správy, kdy v rámci II. (všeobecně vojenského) odboru byly duchovní záležitosti zařazeny do 1. (organizačního a výcvikového) oddělení. Řádnou rámcovou organizaci duchovní služby přineslo až rozhodnutí Čs. vojenské správy ze dne 24. května 1940. U pařížské Čs. vojenské správy působila v rámci II/1. oddělení duchovní skupina ve složení dva římskokatoličtí a jeden evangelický vojenský duchovní. Přednostou duchovní služby zůstal plk. duch. sl. Mons. ThDr. Rudolf Zháněl, k sobě měl přidělené Václava Špačka a Michala Vyšného. Všechny ustanovoval do funkce náčelník Čs. vojenské správy gen. Ingr. U velitelství 1. divize měla fungovat duchovní správa v rámci 1. oddělení štábu divize ve složení dva římskokatoličtí, jeden evangelický duchovní, jeden duchovní církve československé a jeden židovský vojenský duchovní. Přednostou duchovní správy divize byl určen starší římskokatolický vojenský duchovní, jímž se stal Štefan Sivák. Dále zde působili evangelický duchovní Miroslav Mikolášek a židovský duchovní Alexandr Kraus. U velitelství Náhradního tělesa měla působit duchovní správa ve složení jeden římskokatolický a jeden evangelický vojenský duchovní. Funkci přednosty přebíral katolický duchovní Hugo Vaníček s přiděleným evangelickým duchovním Jánem Michalcem. Přednosty těchto výkonných duchovních správ ustanovoval do funkcí velitel divize. Specifické postavení zaujal Karel Vít. Byl sice přidělen k Náhradnímu tělesu pro službu u velitelství divize, ale zastával zároveň funkci v ústředí Církve československé v Paříži, takže se jeho sídlem stala právě Paříž. Svou funkci u divize mohl vykonávat pouze bez nároku na náhradu cestovného. V době nepřítomnosti u divize jej proto zastupoval zde přítomný evangelický duchovní.

Postavení vojenských duchovních komplikovala úroveň jejich hodnostního zařazení. V armádách západních demokratických států bylo obvyklé, že kněz zařazený do duchovní služby obdržel automaticky důstojnickou hodnost. V meziválečné čs. armádě byli duchovní všech církví povinni vykonat prezenční nebo náhradní vojenskou službu. Jako abiturienti byli vřazováni k jednotkám v hodnostech vojínů a vzápětí odesláni do škol pro výchovu důstojníků v záloze. Většina jich pak sloužila v hodnostech poddůstojníků – aspirantů a teprve po přeložení do zálohy byli jmenováni do prvních důstojnických hodností.

Většina duchovních v  čs. zahraniční armádě však byla nevojáky. Příslušníci duchovní služby byli tedy označováni jako vojenští duchovní bez uvádění hodností, neboť šlo o příslušníky mužstva, i když správně by jim náležela důstojnická hodnost. Chodili v důstojnických uniformách bez označení hodnosti. Řešení přineslo až opatření, aby ti, co nejsou důstojníky duchovní služby z  povolání, ve výslužbě nebo v záloze, obdrželi hodnost podporučíka duchovní služby na dobu válečné potřeby. Velitel 1. divize umožnil vojenským duchovním nosit od 5. června 1940 hodnostní označení podporučíka. Téhož dne vyšel výnos Čs. vojenské správy v Paříži o povýšení na ppor. duch. sl. vál. s účinností od 1. května 1940 pro Krause, Michalce, Mikoláška, Siváka, Špačka, Vaníčka, Víta a   Vyšného.

Hlavním administrativním úkolem duchovní služby se stalo pořízení matričních knih a archů. Zavedly se dvě matriční knihy. Jednu spravovalo ústředí duchovní správy při Čs. vojenské správě, druhá se nacházela u 1. čs. divize pro všechny příslušníky bez rozdílu náboženského vyznání. Každý vojenský duchovní zavedl vlastní matriční archy a listy, v nichž si vedl evidenci všech provedených matričních církevních úkonů.

Počet posádek čs. jednotek na jihu Francie se postupně rozrůstal . Útvary divize byly vedle Agde rozloženy v dalších městech při Středozemním moři. Dělostřelecký pluk sídlil v posádkách Port-la-Nouvelle (velitel pplk. děl. Ondřej Vysloužil), Sigean (mjr. děl. František Nekola ) a Portel (mjr. gšt. Zdeněk Sládeček). Smíšený přezvědný oddíl byl umístěn od 15. února 1940 v Lapalme (plk. gšt. Josef Vrzáček). Nově zřízené velitelství v Montpellier převzal 11. března 1940 mjr. gšt. Jan Vastl. Montpellier se stalo rovněž místem dislokace telegrafní roty. Na čele s plk. pěch. Janem Kratochvílem bylo 15. března 1940 zřízeno velitelství v Pézenas pro posádky v  Pézenas, Montagnac (pplk. pěch. Antonín Barovský) 34 a Castelnan (npor . jezd. František Procházka). Od dubna 1940 sídlila v Avignonu ženijní rota pod velením npor. žen. ing. Josefa Coufala. Vojenští duchovní přidělení do Agde zajížděli podle požadavků posádkových velitelů na nedělní bohoslužby do těchto míst dislokace čs. vojáků. 35

Ppor. duch. ThDr. Václav Anselm Špaček OFMCap. v důstojnické uniformě bez distinkcí, přelom let 1939–1940. (NA)

Po útoku německých vojsk, zahájeném 10. května 1940, francouzské velení urychleně dodalo čs. jednotkám výzbroj a výstroj a vyhlásilo pohotovost. Čs. vojenská správa zformovala tzv. divizní pěchotu v počtu asi 5200 mužů, což si vyžádalo čtyř týdnů k dalšímu nezbytnému výcviku. Zoufalá situace ale nutila francouzské velení nasazovat do boje i nevycvičené a nevybavené jednotky. Obranných bojů se však od počátku velmi úspěšně účastnili i čs. letci začlenění ve francouzských perutích.

Na frontu východně od Paříže byly urychleně odeslány 11. a  12. června pěší pluky 1 a 2 a několik menších jednotek. To již byla situace Francie zcela beznadějná. Oba pluky byly přiděleny různým francouzským divizím a nasazeny na různé úseky, ovšem často na dohled od sebe: 1. pěší pluk (velitel plk. Kratochvíl) bojoval v podřízenosti 23. pěší divize gen. Jeannela a jeho úkolem byla obrana na řece Grand Morin nedaleko Coulommiers. Velitelem 2. pěšího pluku byl plk.  Satorie 36 a útvar byl podřízen 239. lehké pěší divizi gen. Dunoyera. Měl chránit přechody přes Marnu mezi ústím říčky Ourcq a městem La Ferté-sous-Jouarre. Fronta se však v té době již hroutila a oba pluky, svádějící vyčerpávající boje, se musely odpoutat od nepřítele. Od 13. června při občasných obranných střetech ustupovaly dalších deset dní uprostřed všeobecného rozvratu jihozápadním směrem před rychle postupujícími německými jednotkami. 37

Spolu s vojáky 1. pluku se na frontu dostal i Hugo Vaníček a jako jediný duchovní se spolu s nimi účastnil bojů na řece Seině a  Loiře, kde se statečně bránili postupujícím německým vojskům. Při ústupových bojích působil v drobné, většinou charitativní práci, vypomáhal při organizaci ústupu jako spojka nebo spoluvelitel autokolony. Po útěku plukovního lékaře převzal velení plukovní ošetřovny a zajistil pokračování její činnosti. Po  celou dobu francouzského tažení povzbuzoval mužstvo v bojových sledech rot , ošetřoval raněné, choval se nebojácně a neohroženě. Ví se však zejména o jeho duchapřítomném a statečném chování při zácpě na  mostě přes řeku Loiru u města Gien, kde v davové psychóze civilních uprchlíků a ustupujících čs. a francouzských vojáků propukla panika a chaos při bombardování. Nepřítel útočil v malých intervalech letecky na Gien a zničením mostu se snažil odříznout prchající . Stíhačky ostřelovaly z kulometů silnici. Protiletecká obrana nebyla, vojáci v  rozrušení stříleli na letadla z pušek a dokonce i z  pistolí. Hrozilo nebezpečí, že čs. jednotky budou obklíčeny. Vaníček se iniciativně chopil řízení přepravy přes most a svým klidem, rozvahou , znalostí jazyka a autoritou zajistil plynulý přechod střídavě vojska i  civilního obyvatelstva ke spokojenosti všech. 38

Po podepsání kapitulace 22. června se stal z evakuace čs. vojska doslova závod s časem. Okamžitě bylo jasné, že čs. jednotky musí pryč z Francie, aby nepadly do rukou Němcům. Nikdo z čs. politických představitelů si nedělal iluze o tom, jaké důsledky by mělo jejich zajetí nepřítelem.39 Edvardu Benešovi se podařilo vyjednat s britskými úřady převoz čs. vojenských jednotek z Francie do Velké Británie. Uprostřed všeobecného zmatku bylo rozhodnuto, že v dalším odporu budou pokračovat jen dobrovolníci.

Do 24. června 1940 se podařilo nalodit prakticky všechny jednotky kromě dvou frontových pěších pluků. Vojáci z obou ustupujících pluků se po odpoutání od nepřítele soustředili do 23. června v Nontron a vlaky byli odsouváni ke Středozemnímu moři, kde do 26. června vyčkávali v Narbonne, zda budou k dispozici evakuační plavidla. Většina vojáků byla evakuována na nákladních lodích egyptských uhelných společností. To pro ně po dobu plavby znamenalo především katastrofální sociální zázemí a nedostatek pitné vody.

Krátce před pádem Francie do čs. zahraniční armády nastoupili další budoucí vojenští duchovní: jezuita Bohumil Boček^40 a kapucíni František Pouchlý^41 a František Petružela.

Evakuace čs. jednotek na britské ostrovy byl projevem velké osobní statečnosti všech, kteří se o ni zasloužili. Jedním z nich byl i velký přítel Československa francouzský generál Louis Eugène Faucher. Když přijel do přístavu v Séte, aby se s čs. vojáky osobně rozloučil a poděkoval jim za statečnost projevenou při ústupových bojích, neváhal na vlastní zodpovědnost vydat rozkaz, který umožnil vyplutí evakuačních lodí z přístavu. Jen díky neutuchajícímu úsilí čs. vojenských i politických představitelů ve Francii i Velké Británii, přátelům ve francouzské armádě a odvaze kapitánů britských a egyptských lodí se podařilo více než 4300 čs. vojákům pozemních jednotek a necelé tisícovce letců,42 kteří projevili vůli nadále bojovat proti společnému nepříteli, a dalším asi 500 civilním osobám ve dnech 20.–27. června 1940 odplout na třinácti evakuačních plavidlech do Británie.

Na všech lodích se konaly i pravidelné bohoslužby pro vojáky. „ Po kapitulaci Francie v červnu 1940 nastala pro všechny Čechoslováky ve Francii otázka: Co teď? Co bude s námi? Protože po kapitulaci byl úplný rozklad francouzské armády, o naše vojáky se nikdo nestaral. Bylo velkou zásluhou jen našich vyšších velitelů, že když zjistili, že jiné cesty k úniku není, že se starali o co nejrychlejší odsun našich pluků na jih ke Středozemnímu moři. Tam doufali, že se jim podaří dostat nás všechny do bezpečí, zvláště když došla zpráva, že Dr.  Beneš vyjednává s anglickou vládou o přesunu našich jednotek do Anglie. Společným úsilím a kázní všech se podařilo našim plukům dojet na  jih Francie, kde jsme čekali, zda pro nás přijede nějaká loď. Bylo již vydáno nařízení, že žádná francouzská loď nesmí opustit francouzské přístavy. Naše zbraně jsme byli nuceni nechat ve  Francii. I tak se podařilo našim chlapcům uschovat a přenést nějaké pušky i rozdělané kulomety. Ty nám potom dobře posloužily jako ochrana proti německým letadlům. 43 Na moři jsme si oddechli. Všechna únava a napětí, co bude s námi, z  nás spadly. Protože loď manévrovala, aby se vyhnula příp. německým ponorkám a letadlům, dohadovali jsme se, kam loď směřuje. Někdy se zdálo, že to bude Střední východ, později podle stínu bylo jasné, že plujeme do Gibraltaru. Po průjezdu, kdy jsme viděli v dáli řetěz vysokých hor španělských, jsme přijeli 30.  června do Gibraltaru. Tato obrovská anglická námořní pevnost, ukrytá celá ve skalách, udělala na nás velký dojem. To nás utvrdilo v přesvědčení, že Angličané si uhájí svoje postavení na moři, zvláště ve Středozemním moři. Když druhý den jsme uviděli v  přístavu řadit se několik anglických válečných lodí, torpédoborců a dvě mateřské letadlové lodi, poznali jsme pravou sílu anglického námořnictva. Když jsme 30. června vypluli průplavem do Atlantického oceánu, začalo se formovat 26 lodí včetně lodí, které vezly československé vojáky, do  konvoje. Lodě byly v nepravidelných rozestupech a vzdálenostech doprovázeny dvěma torpédoborci a dvěma minolovkami. Ty konvoj objížděly obdobně, jako ovčácký pes hlídá stádo ovcí. Byl to úžasný pohled, zvláště v  době vycházejícího nebo zapadajícího slunce. Obrovské moře, samá voda, často velké vlnobití, působí mohutným dojmem zvláště na nás ze střední Evropy.

Život na lodi se začal usměrňovat, byly i zábavy, hry a vystoupení, ale byla i kázeň ve cvičení nástupů, upevňování záchranných pásů a vest , nástupů na záchranné čluny apod. Bylo také mnoho debat, vzpomínek na frontu, na padlé kamarády, na ty, kteří se včas nedostali k lodím. Bylo i mnoho úvah o budoucnosti, co nás ještě čeká, zda se Anglie ubrání apod. Na každé lodi byly určeny i hlídky, které pomáhaly námořníkům pozorovat okolí lodi, zda se neobjeví někde ponorka nebo i nepřátelské letadlo . Je zajímavé, že na všech lodích, které odvážely čs. vojáky a emigranty z nebezpečí do Anglie, kněží poskytovali utečencům duchovní útěchu, která byla balsámem pro tyto lidi bez vlasti. A  přece tyto lodi odplouvaly v nestejnou dobu z různých přístavů a kněží se ani mezi sebou neznali a nemohli se tudíž mezi sebou domlouvati o nějaké duchovní činnosti.“ 44

Tak skončilo tažení čs. zahraniční armády ve Francii. V atmosféře zmatku a beznaděje způsobené zhroucením Francie si však oba pluky vedly dobře. Přestože byly zasazeny do bojů nedostatečně připravené a vyzbrojené a navíc v nejkritičtější době ústupových bojů, čestně splnily svou povinnost a skvěle obhájily jméno čs. armády. Splnily zadané rozkazy, v bojích neutrpěly přílišné ztráty a byly nepříjemným překvapením pro nepřítele. Zasáhly do ústupových bojů a vedly si lépe než demoralizované francouzské jednotky. Dvaatřicet příslušníků obou pluků obdrželo francouzská vojenská vyznamenání Croix de Guérre, čs. orgány pak udělily 132 Čs. válečných křížů 1939 a 109 Medailí za chrabrost. Mezi prvními čs. vojáky vyznamenanými Čs. válečným křížem 1939 najdeme i jméno Hugo Vaníčka.45 Během červnového bojového nasazení divizní pěchoty padlo asi 100 příslušníků čs. pozemních jednotek, zhruba 400 jich bylo raněno a asi 1200 bylo zajato nebo zůstalo nezvěstných.46

Československé vojenské jednotky
na Středním východě

Jedna z cest do emigrace směřovala na Střední východ a do Egypta. Od září 1940 do května 1943 i zde probíhaly válečné operace, během nichž se čs. vojáci aktivně podíleli v boji proti silám Osy. Cesta z protektorátu na Střední východ nabyla na významu zvláště po obsazení Polska Německem, kdy se dalo uprchnout jen přes Slovensko a Maďarsko, kde při dopadení hrozilo vydání Němcům. V bezpečí byli uprchlíci až v jugoslávském Bělehradě, kde dosud působil čs. konzulát. Ten se postaral o bezpečný převoz do Bejrútu v Libanonu, který byl mandátním územím Francie.

Lodník upravuje Pouchlému „korky“ v průběhu evakuace z Francie do Británie na lodi Muhammad Ali-el-Kebir, červenec 1940. (ČKA)

Po porážce Francie v červnu 1940 se Čechoslováky používaná shromaždiště v Sýrii a Libanonu octla pod správou kolaborantské vlády ve Vichy a čs. občanům hrozila internace nebo dokonce vydání Němcům. Proto 29. června 1940 přešlo zbylých 206 čs. vojáků do britské Palestiny, kde byli pod vedením plk. Josefa Koreše^47 soustřeďováni v osadě Az Sumairiya severně od Haify. Na Střední východ se později dostala také část čs. vojáků zajatých Rudou armádou v Polsku, které se podařilo na SSSR vyreklamovat. Dále se příslušníky čs. vojska stávali čs. občané židovského původu, kteří již od třicátých let v rámci sionismu odcházeli do Palestiny (pro ty v počátku platily přísné početní kvóty stanovené britskými úřady), a ti, kteří v oblasti Středního východu pracovali (především zaměstnanci Baťových a Škodových závodů).

V průběhu evakuace z Francie do Británie na lodi Muhammad Ali-el-Kebir v červenci 1940 se ppor. Bohumil Boček (vlevo) snažil udržet morálku vojáků a jejich víru ve vítězství také pomocí přednášek. Za ním stojí plk. duch. Mons. ThDr. Rudolf Zháněl. (ČKA)

Situace čs. občanů v Palestině, která se potýkala s vlastními politickými, národnostními a náboženskými problémy, nebyla zpočátku vůbec jednoduchá. Ztráta francouzského spojence ještě zvýšila ostražitost Britů. Proto se jeruzalémský konzul Josef Kadlec^48 snažil prezentovat čs. skupinu jako jednotný a ukázněný celek s vysokou morálkou, který potenciální zdroj nestability nepředstavuje. Na pomoc si vzal i náboženství, neboť předpokládal, že hojná účast čs. příslušníků na pravidelných bohoslužbách bude ze strany Britů vnímána pozitivně. Okamžitě byla zřízena funkce osvětového důstojníka, kterou zastával škpt. pěch. JUDr. Jan Vančura. V roce 1942 mohl Kadlec do Londýna napsat: „O bohoslužby v československém jazyce postaral jsem se zařízením pravidelných nedělních zájezdů do tábora P. Longinem Gáborikem a pro naše vojáky židovského náboženství zařídil jsem rovněž týdenní zájezdy bývalého pražského rabína Dr. Salomona Arje. Pro příslušníky církve československé a církví protestantských bylo tou dobou nemožno opatřiti bohoslužby v čs. jazyce pro nedostatek duchovního těchto vyznání. Vyzval jsem proto naše důstojníky a vojáky, aby se účastnili anglických bohoslužeb, organisovaných ve společném sále tábora pro nejbližší oddíly britské. Zdůraznil jsem při tom zejména okolnost, že bude z anglické strany velmi příznivě spatřována účast některých příslušníků našeho oddílu na vojenských bohoslužbách anglických. Pro příležitosti celonárodní oslavy, jako např. slavnost Svatováclavská, doporučil jsem již dříve všeobecnou účast příslušníků všech křesťanských církví bez rozdílu na čs. bohoslužbách P. Longina Gáborika.“49

Čeští těšitelé z Jeruzaléma vykonávali pro naše vojáky nejen duchovní činnost, ale jejich řádový dům jim poskytoval útočiště během dovolené nebo léčení. (VHA)

P. Longin Gáborik z řádu těšitelů^50 v Jeruzalémě zajišťoval duchovní službu pro katolíky z řad čs. vojáků až do příjezdu vlastního duchovního Františka Petružely na jaře 1942: „Mimo katolickou vojenskou duchovni službu poskytovali našim vojákům na Středním východě možnosti plnit svoje náboženské povinnosti kněží z českého řádu těšitelů z Jeruzaléma na Středním východě. Z toho řádu již dříve odešli dobrovolně do čsl. zahraniční armády dva bohoslovci. Za našimi vojáky jezdil do jejich posádek do doby, než odjeli do Tobruku, kde za nimi přijel z Anglie P. Petružela, dp. Longin Gáborik. Jejich řádový dům poskytoval našim vojákům ze Středního východu pohostinství při jejich dovolené nebo léčení v Jeruzalémě.“51

Dne 18. července 1940 se čs. vojenská skupina přesunula do Gedery 30 km od Tel Avivu, kde se jí výrazně zlepšily životní podmínky. Byla vytvořena rámcová organizace 4. čs. pěšího pluku jako součásti 1. čs. divize. Do 1. září 1940 se zde soustředilo 327 Čechoslováků a další přicházeli ze Sovětského svazu. Po uznání čs. politické reprezentace v čele s prezidentem Benešem britskou vládou se vytvořila půda pro oficiální zřízení čs. vojenské jednotky na Středním východě. Na státní svátek 28. října 1940 byl v Gedeře ustaven Československý pěší prapor 11 – Východní a Československé výcvikové středisko – Východní v egyptském Agami. Čs. pěší prapor vojensky podléhal britskému Vrchnímu velitelství Středního východu a administrativně spadal pod Čs. vojenskou misi pro Střední východ a Egypt, která byla zřízena na podzim 1940 v čele s generálem Ondřejem Mézlem.52 Jeho jádro tvořily čtyři pěší roty a v jeho stavu byly i další jednotky. Velitelem praporu se stal sedmačtyřicetiletý podplukovník Karel Klapálek,53 velitelem výcvikového střediska plukovník Josef Koreš.

Do dubna 1942 konali katolické bohoslužby u čs. jednotky na Středním východě těšitelé z českého kláštera v Jeruzalémě. Na mši u polního oltáře pomáhá připravit pplk. Pelich. (VHA)

Právě na  modelu Středního východu je možno ukázat, že existence duchovní služby v čs. zahraniční armádě nebyla pouze pastorační nutností, ale také prestižní záležitostí. Například když se v neděli 28. července 1940 konala v táboře v rajónu 2. roty slavnostní přísaha, následovala po ní děkovná katolická bohoslužba zakončená Svatováclavským chorálem. Přísaze byli přítomni také tři řádoví kněží z Jeruzaléma. 54 Na  Kadlecovo pozvání zavítal do gederského tábora v neděli 13. října 1940 také anglikánský biskup z Jeruzaléma Francis Graham Brown. Konzul Kadlec považoval jeho návštěvu za velmi významnou, neboť biskup Brown měl značný vliv v kruzích palestinské britské správy. V táborovém kině byla sloužena anglikánská bohoslužba s biskupovým kázáním věnovaným Mistru Janu Husovi a jeho zásadám hlásání, milování a obrany pravdy. Bohoslužby se povinně účastnili všichni čs. vojáci evangelického a československého vyznání . Spolu s nimi přišel velitel pluku plk. Koreš se svým štábem a s dalšími pěti nezařazenými důstojníky; každá rota musela vyslat pět mužů. V kině se nakonec shromáždilo 57 osob . 55

To neznamená, že by se v čs. jednotce nerespektovala náboženská příslušnost vojáků, kteří by byli nuceni účastnit se bohoslužeb ostatních vyznání. Pouze při slavnostních příležitostech se na bohoslužby vysílaly delegace (deputace) většinou složené z důstojníků, což podtrhovalo vážnost akce. I při významných výročích, kdy nastupovala celá jednotka (např. při oslavě státního svátku 28. října), se konaly bohoslužby před nástupem jednotky nebo se dával rozchod celé jednotce, aby se vojáci bohoslužeb (oddělených podle vyznání a většinou půlhodinových) mohli účastnit. Za přítomnosti významných hostů si však velení nedovolilo ponechat na vůli jednotlivců, zda na bohoslužby půjdou, a z reprezentativních důvodů nařizovalo povinnou účast. To samozřejmě nebylo pro čs. armádu typické.56

Od 18. března 1941 plnil prapor své první bojové poslání: Po přesunu do tábora v Agami na pobřeží Středozemního moře na předměstí Alexandrie zde společně s polskými jednotkami střežil zajatecké tábory s více než 10 000 zajatci. V Agami se konečně podařilo naplnit početní stavy praporu podle předepsaných britských válečných tabulek. Počet vojáků narůstal především příjezdy transportů s vojáky někdejšího Československého legionu v Polsku, kteří byli od září 1939 internováni v SSSR. Prapor byl kompletně vycvičen a připraven k boji. K 1. červnu 1941 činil jeho početní stav celkem 763 mužů. Po tomto doplnění ukončil prapor strážní službu v alexandrijském přístavu a v okolních zajateckých táborech a 31. května se přesunul do Západní pouště.

Během formování čs. praporu se vojska Osy v severní Africe, posílená o nově příchozí německý expediční sbor pod velením generála Rommela, chopila iniciativy. Během jarní ofenzivy dobyla celou Libyi a 11. dubna 1941 oblehla důležitý severoafrický přístav Tobruk. Jeho strategický význam tkvěl především v tom, že umožňoval zásobování jednotek bojujících v poušti, byl schopen přijímat i velké nákladní lodě a současně představoval významný opěrný bod, neboť z něho bylo možné kontrolovat pozemní trasu do Egypta. Československý pěší prapor 11 – Východní byl 19. května 1941 urychleně přidělen k britské 23. brigádě brigádního generála Gallowaye a 31. května poslán na frontu. Cílem byl úsek záložního obranného postavení nedaleko Marsa Matrúh, kde naši vojáci konali strážní službu a zpevňovali přidělené obranné postavení. Poté byl prapor pověřen ochranou letišť v okolí před německými výsadky. Ke vzdušnému výsadku na letiště bráněná čs. vojáky sice nedošlo, zato však byla častým terčem útoků nepřátelského letectva.

Do tábora v Agami dorazil 2. dubna 1941 transport sedmi důstojníků a 83 příslušníků mužstva. S ním přijel rovněž voj. Pavel Šuľan,57 evangelický farář. Byl jugoslávským státním příslušníkem slovenské národnosti a svá studentská léta prožil v meziválečném Československu. Čs. vojenská mise v Jeruzalémě si jej proto koncem května 1941 vyhlédla pro duchovní službu všech protestantských vyznání u čs. jednotky a zároveň jako spolupracovníka časopisu Čechoslovák v Orientě. Šuľan představoval ideální osobu k pozvednutí vlasteneckého ducha čs. jednotky. Jako krajanovi mu nebyla cizí snaha o udržení národního povědomí. K vojákům přistupoval bez předsudků, svými postoji se neuzavíral jen do náboženského rámce. Jeho první čs. evangelické bohoslužby se konaly v neděli 25. května 1941 v Agami. Dne 31. května byl přemístěn od čs. výcvikového střediska k velitelství praporu a odešel s ním do prostoru Sidi Hanaish 200 km západně od Alexandrie. Šuľan pořádal pravidelně bohoslužby pro jednotlivé roty, jak to služba umožňovala, a to většinou na volném prostranství. Bohoslužby měly výrazně ekumenický charakter, neboť vojáků evangelického vyznání, popřípadě vyznání československého, sloužilo v čs. jednotce velmi málo. „Byl jediným pastýřem, všechny československé hroby tehdy uzavírala jeho modlitba.“ 58 Čs. vojáci katolického a židovského vyznání zůstávali nadále bez vlastních vojenských duchovních. Příležitost k návštěvám bohoslužeb tak představovaly sousední britské a polské jednotky.59

Na jaře 1941 se britské velení rozhodlo k násilnému obsazení vichistické Levanty. Důvodem byly rostoucí obavy z přítomnosti Němců v Sýrii. Vztahy mezi Brity a Vichy se zhoršily zejména během arabského povstání v Iráku, kdy Francouzi dovolili letiště v Sýrii používat pro mezipřistání německých letadel podporujících arabské povstalce. Koaliční jednotky napadly vichistické území 8. června 1941 z jihu. Československý pěší prapor 11 – Východní dorazil do Sýrie po týdenním přesunu ze Západní pouště 1. července. Od 14. července se stal součástí britských okupačních vojsk a konal strážní službu na syrsko-tureckých hranicích do října 1941.

Během jarní ofenzivy se západní fronta posunula až k libyjsko-egyptské hranici, ale Tobruk, který zůstal přes 100 km za frontovou linií, po dlouhé měsíce odolával všem pokusům o jeho dobytí. Byl zásobován z moře a statečně ho bránily britsko-australské jednotky, které byly vystřídány čerstvými silami až během října 1941. Mezi střídajícími byla také polská Samostatná brigáda karpatských střelců, do jejíž sestavy byl zařazen také Československý pěší prapor 11 – Východní. Britské velení logicky předpokládalo snadnou domluvu čs. a polských vojáků. Obklíčené jednotky čelily Italům, neboť německá vojska byla mezitím přemístěna k libyjsko-egyptské hranici, kde očekávala britský útok. Na západní obranné linii v sedmitýdenním přímém střetu s nepřítelem čs. vojáci plně prokázali svoji připravenost i odhodlání a získali velké bojové zkušenosti i prestiž. Nakonec byl perimetr Tobruku osvobozen 10. prosince 1941 za výrazné podpory posádky pevnosti, tedy i Československého pěšího praporu 11 – Východního.

Bohoslužby evangelického duchovního ppor. Pavla Šulana, Tobruk, 27. května 1943. (VHA)

V průběhu prvního nasazení u  Tobruku Šuľan pravidelně i několikrát denně docházel do bojových postavení jednotlivých čet. Šlo o statečného muže, který se účastnil jak obranných bojů, tak i nebezpečných rozvědek. Jeho bohoslužby v pevnůstkách se skládaly z kázání, modlitby a společného zpěvu čs. hymny, popřípadě některého z chorálů. Při velitelství praporu se bohoslužby konaly v důstojnické jídelně. Šuľan zajížděl rovněž do týlu, kde se dočkal početné účasti důstojníků a mužstva bez rozdílu vyznání. Čet. Max Steiner ze štábu, před válkou předseda židovské náboženské obce ve Vodňanech, se Šuľanovi nabídl, že bude vypomáhat s přípravou polního oltáře a bohoslužebných pomůcek jako kostelník. Čet. Jan Šebek, v civilu strojní montér a sám katolík, zhotovil z mosazných nábojnic dva svícny a kříž. Podstavce vyrobil ze spodních částí dělostřeleckých nábojnic, k nimž připevnil nábojnice z protitankové pušky. Ramena kříže tvořily čtyři náboje z velkorážního kulometu. Do středu kříže byl zakomponován čs. vojenský odznak. Kalich Šuľanovi daroval konzul Kadlec, Kralickou bibli si Šuľan přivezl z Jugoslávie a státní vlajku zapůjčila skupina čs. vojáků ze SSSR. Šuľanova činnost v Tobrúku neměla pouze náboženský charakter, ale pohybovala se v širším osvětovém, kulturně výchovném a národně uvědomovacím záběru. 60 U velitele praporu pplk.  Klapálka a dalších velitelů nalezl pro své aktivity pochopení a dočkal se náležitého ocenění. Od února 1942 byl odeslán jako hlasatel do Bejrútu k tamní čs. rozhlasové skupině, která připravovala čs. vysílání rozhlasové stanice Svobodných Francouzů. 61

Na jaře 1942 byla v Palestině provedena mobilizace čs. státních příslušníků, což vedlo k zásadnímu navýšení početního stavu jednotky. Dne 21. května 1942 byl Československý pěší prapor 11 – Východní zrušen a reorganizován na 200. čs. lehký protiletadlový pluk. Reorganizaci umožnil mj. příchod několika set nováčků z výcvikového střediska. Útvar se členil do  tří praporů (500, 501 a 502), v každém po čtyřech rotách (1.–12.) a byl vybaven 42 lehkými protiletadlovými kanony. Velitelem se stal opět plk. Karel Klapálek. Výcvik protiletadlové dělostřelby probíhal v palestinském táboře v Bath Galim. Stav pluku k  1. srpnu 1942 tvořilo 1266 vojáků. 62

Situace, za které čs. vojenská jednotka neměla své duchovní, se však stávala dlouhodobě neudržitelnou. V době, kdy se Československý pěší prapor 11 – Východní objevil poprvé v přístavu Tobruk, se na čs. vojenského přidělence v Londýně pplk. gšt. Josefa Kallu obrátilo britské ministerstvo války v záležitosti katolického vojenského duchovního pro čs. jednotku na Středním východě. Iniciativa vzešla od katolického přednosty velitelství britských sil na Středním východě, který poukazoval na to, že „polští kaplani se snaží co nejvíce, ale nemohou být všude.“ 63 Zdůraznil naléhavost příchodu čs. vojenského duchovního: „Když ti chudáci jdou do nemocnice, není tam nikdo, kdo by mluvil jejich jazykem.“ 64 Velitelství čs. samostatné brigády ve Velké Británii navrhlo vyslat ppor. duch. sl. Františka Petruželu. Od ledna 1943 pak působil u jednotky i polní rabín voj. JUDr. Hanuš Rebenwurzel.

Mezitím se situace na severoafrickém bojišti opět vyvinula v neprospěch Spojenců. Dne 21. června 1942 kapitulovala posádka v Tobruku a tento strategický přístav padl do rukou nepřítele. Na přelomu června a července se Rommel pokusil o rozhodující úder, ale britské 8. armádě se podařilo nápor zadržet. Fronta se až do října 1942 zastavila u egyptského al-Alamejnu. Bezprostředně po skončení výcviku převzal 500. prapor protivzdušnou obranu haifského přístavu a jeho rafinérii a  501. prapor ochranu Bejrútu. Když na podzim 1942 přešli Britové do rozhodného protiútoku v součinnosti s Američany, kteří se vylodili v severozápadní Africe, postupoval 200. čs. lehký protiletadlový pluk opět směrem na západ. Na Silvestra 1942 dorazil podruhé do Tobruku, který až do konce afrického polního tažení chránil v rámci 17. protiletadlové brigády před německými vzdušnými útoky vedenými z Kréty. Nejvíce se vyznamenal 20. ledna 1943, kdy odrazil německý nálet a sestřelil při tom jeden Junkers Ju 88. Československý 200. lehký protiletadlový pluk převzal 1. března 1943 obranu celého tobruckého prostoru: přístavu, železniční stanice i letišť. Se vzdalující se frontou však bezprostřední bojová činnost postupně ustávala.

Druhý příchod čs. vojáků do libyjského přístavu Tobruk, tentokrát v úloze protiletadlových dělostřelců, znamenal i návrat svob. Šuľana k pluku. V přístavu Tobruk se konečně sešli všichni čs. vojenští duchovní na Středním východě: ppor. Petružela, svob. Šuľan a voj. Rebenwurzel. „Byl zřízen pluk a přibyl polní kaplan, lépe řečeno ‚Padre.‘ Stal se též osvětovým důstojníkem. Pak táhl pluk do pole a stav byl rozmnožen o rabína. […] V pátek večer a v neděli ráno stojí v čele svých věřících, kteří nastupují bez rozkazu, na pouhé návěští. Scházejí se podle možnosti služby, neboť dělo je náročné a nečiní rozdílu mezi dnem svátečním a všedním, stejně jako mezi náboženským vyznáním.“ 65

Čs. jednotky v Africe a  na Středním Východě byly zrušeny během léta 1943 a jejich příslušníci připraveni k převozu do Anglie. Myšlenka přesunu čs. vojenských sil do Velké Británie a jejich začlenění do tamní čs. brigády byla aktuální po celou dobu jejich působení na Středním východě a diskuse na toto téma probíhaly již od roku 1941. Vzhledem k situaci na africkém bojišti však nebylo možné žádnou bojovou jednotku postrádat. Odchod z oblasti umožnila až definitivní porážka německo-italských sil v Tunisku v květnu 1943 a  vytlačení mocností Osy z afrického kontinentu. Dne 5. července 1943 se v přístavu Teffik na jihu Suezského průplavu nalodilo 1326 mužů na loď Mauretania, která po plavbě kolem mysu Dobré naděje doplula 11. srpna do Liverpoolu. Vojáci ze Středního východu posílili 1. čs. samostatnou brigádu ve Velké Británii.

Čs. vojenskými jednotkami na Středním východě prošlo přibližně dva a půl tisíce vojáků, z nich padlo nebo zemřelo celkem 41 mužů. Katolíků obou vyznání bylo 29%, k evangelickým vyznáním se hlásila celkem 3% vojáků, k Církvi československé 4%, k pravoslavné 1%, k židovskému náboženství 54% a bez vyznání bylo 9% vojáků.66

Československá brigáda
ve Velké Británii

Podmínky pro náboženskou činnost v čs. vojsku byly ve Velké Británii od počátku mnohem příznivější než ve Francii, neboť přes existenční provizorium a vnitřní napětí žila čs. jednotka pohromadě. Bohoslužby se konaly nejdříve ve volné přírodě a později ve velkém stanu, který sloužil jako polní kaple pro všechna vyznání.

Čs. prozatímní stanový tábor, jehož velení převzal 8. července 1940 brig. gen. Jaroslav Čihák,67 se nacházel v zámeckém parku v Cholmondeley u Chesteru. Zbytky čs. jednotek, mimo letců, se zde shromažďovaly již od počátku července. Zde byl vojákům dopřán několikaměsíční oddych, nutný k opětovnému načerpání sil a znovuvybudování čs. jednotek. Souběžně s příchodem vojáků došlo k mezinárodněprávnímu zakotvení čs. zahraniční akce. Dne 21. července 1940 britská Churchillova vláda uznala prozatímní čs. vládu v zahraničí, v jejímž čele stál předseda Mons. Šrámek. Edvard Beneš se stal znovu prezidentem a jako pomocný parlamentní orgán zřídil Státní radu.

Po příchodu do Cholmondeley se čs. vojsko potýkalo s řadou problémů a procházelo závažnou vnitřní krizí. Organizační struktura jednotky už neodpovídala počtu a složení evakuovaných vojáků. Mezi nadpočetnými důstojníky, kteří tvořili téměř třetinu vojska, vzrostla rivalita a množily se agresivní projevy vůči podřízeným. Někteří velitelé vzhledem ke svému selhání na francouzské frontě a chování při evakuaci ztratili autoritu a stali se předmětem ostré kritiky nespokojených skupin vojáků. Několik stovek problematických, převážně levicově orientovaných vojáků, vzhledem k postoji SSSR vůči hitlerovskému Německu označilo válku za imperialistickou a odmítalo dále bojovat. V celkově napjaté atmosféře někteří důstojníci začali diskriminovat a zesměšňovat židovské vojáky a vyvolávali i přímé konflikty.

Dne 26. července 1940 navštívilCholmondeley EdvardBeneš, který byl vážně znepokojen událostmi v táboře,aby se pokusil přispět k uklidnění situace. Po slavnostním uvítánípromluvil k nastoupeným vojákům a snažil se je, přes jejichrozjitření subjektivními prožitky, uvést do souladu s velkými událostmi čs.odboje, zvláště s nedávným uznáním prozatímní vlády. Od září 1940se atmosféra začala zklidňovat. Významným datem se stal 25. říjen1940, kdy byla podepsána čs.-britská dohoda o čs. brannémoci ve Velké Británii, která zakotvila právní, organizační i finančnípostavení čs. ozbrojených sil. Pozemní jednotky tvořily organizačně samostatný celekspadající pod bezprostřední pravomoc čs. velení. Letci byli začleněni do Britského královského letectva. Tři stíhací a jedna bombardovací peruť, kterése od srpna 1940 velmi úspěšně zapojily do letecké bitvyo Británii, měly u britského velení i veřejnosti vysokou prestiž.Oslavou státního svátku 28. října 1940 se prakticky uzavřelo obdobínestabilní existence čs. armády v zahraničí.

První mše sv. pro čs. vojáky na britské půdě byla sloužena v prozatímním stanovém táboře v Cholmondeley v neděli 14. července 1940. Celebrantem byl Hugo Vaníček. (ČKA)

Britské vojenské kruhy na podzim roku 1940 stály před problémem, jaký rámec dát nepočetným pozemním jednotkám svých exilových spojenců. Po mnoha jednáních padlo rozhodnutí organizovat je do podoby samostatných brigád, které kromě pěchoty měly zahrnovat i další druhy vojsk, jako dělostřelectvo, ženisty, spojaře a další služby. Ideální tabulkový stav brigády měl přesáhnout 5000 osob. Koncept formací na stupni brigády přinášel řadu výhod. Umožňoval značnou organizační pružnost, kdy pouhých několik tisíc mužů mohlo zformovat celek schopný samostatné bojové činnosti. Brigáda z pohledu vojenské hierarchie představovala poměrně vysoký stupeň samostatného svazku s možností dalšího doplňování a případného organizačního rozšiřování. Praktickou výhodou brigádní organizace by byla i snadnější součinnost s britskou armádou.68

Stanová kaple v táboře v Cholmondeley v srpnu 1940. (NA)

Po odchodu opozičních vojákůzůstalo v čs. pozemním vojsku (včetně aparátu londýnského Ministerstva národníobrany) 3276 osob, u britského letectva sloužilo v té době924 mužů. K 1. lednu 1941 se v čs. pozemníarmádě ve Velké Británii nacházelo 51 % katolíků obou vyznání, k evangelickým vyznáním se hlásilo celkem 7 % vojáků, k Církvi československé7 %, k židovskému náboženství 20 % a bez vyznání bylo 15 %osob.69Prořídlá divize prošla ve dnech 12.–14. srpna1940 reorganizací na 1. československou smíšenou brigádu stavěnou ještě podlepůvodních čs. předpisů. Velitelem brigády byl ustanoven brig. gen. BedřichNeumann. Z pěších pluků vznikly 1. pěší prapor, jemuž velelpplk. pěch. AntonínZeman, a 2. pěší prapor pod velenímplk. pěch. JanaSatorie. Brigádu dále tvořily dělostřelecký oddíl, protitankovábaterie, kulometná rota, štábní rota s ženijní, telegrafní, motocyklovou a protiletadlovou kulometnou četou, brigádní ambulance a náhradního těleso.70Mužibyli postupně vystrojeni britskými stejnokroji a výzbrojí, na které seokamžitě začalo cvičit, probíhaly také intenzívní kurzy angličtiny.

Rovněž duchovní služba prošla reorganizací. U pozemních jednotek byla systemizována čtyři místa (oba pěší prapory, Náhradní těleso a Brigádní zdravotní ambulance). Ačkoli docházelo k určitým personálním obměnám, byl zachováván model, že na těchto pozicích sloužili vždy dva katoličtí, jeden protestantský a jeden židovský duchovní. U 1. p. pr. zůstal přidělen katolík Hugo Vaníček, u 2. p. pr. sloužil evangelík Ján Michalec. Od července působili u ambulance katolík Václav Špaček a u Náhradního tělesa židovský duchovní Alexandr Kraus, kteří se na začátku října na svých postech vyměnili. Ostatní nezařazení duchovní kmenově přešli k brigádní zdravotní ambulanci, kněží Petružela a Pouchlý sloužili jako řadoví vojíni.

V souvislosti s vytvořením exilového MNO v Londýně byl nakrátko převzat do jeho služeb i Mons. Zháněl. V té době však bylo rozhodnuto, že duchovní správa u čs. jednotek ve Velké Británii nebude mít na MNO vlastní oddělení, tak jak ho měla před válkou v prvorepublikové čs. armádě nebo 1. čs. divize ve Francii při ČSVS NV. V rámci superarbitračního řízení byl plk. Zháněl 25. září 1940 propuštěn mimo činnou službu. Duchovní v čs. zahraniční armádě tak byli ponecháni bez přednosty a podléhali přímo velitelům jednotek, ke kterým byli přiděleni a u nichž vykonávali duchovní službu.71 „Nebylo proto často lehké skloubit požadavek vojenského duchovního s předpisy a plány velitelství a bylo jen věcí duchovního, jakým způsobem si získal vliv a autoritu. Kněží se starali nejen o duchovní život u jednotky nebo i více jednotek tím, že konali pravidelně bohoslužby, ale podíleli se také na kulturní a osvětové činnosti v duchu křesťanském, což bylo často opomíjeno. Také sociální službou ve prospěch vojáků, návštěvami nemocných často v odlehlých nemocnicích, návštěvami vězňů se zapsali do srdcí mnohých.“ 72

Plk. duch. Mons. ThDr. Rudolf Zháněl se jako divák účastní vojenského cvičení čs. zahraniční armády ve Velké Británii, 1941. Na snímku v pozadí za Edvardem Benešem. (ČKA)

Zháněl se proti svému přeložení do výslužby ostře ohradil a 31. října 1940 zaslal prezidentu Benešovi (a v opise i na MNO) protestní memorandum. Především nepovažoval své přeložení do civilu zároveň za ztrátu příslušných církevních pravomocí: „Toto administrativní řízení nemůže se dotýkati duchovní jurisdikce čili zodpovědnosti, jak podepsanému byla odevzdána vzhledem ku všem vystěhovalcům ČSR bývalým papežským legátem kard. Verdierem, biskupským sborem ČSR skrze arcibiskupa Msgr. Dr. Leopolda Prečana, pak ještě zvláště po naší národní katastrofě zdůrazněna nejd. Bisk. ordinariátem v Brně, bych v kritické nastávající době neopouštěl našich duší v daleké cizině. Proto jako nejstarší uprchlík z katolíků ČSR, jako nejstarší kněz emigrace musím konati svou povinnost duchovní. […] Při našem odchodu z Francie nemohl jsem zůstati tam z důvodů: Jednak bylo by výtkou jak voj. tak civ. správě, že představeného duch. správy nechala v zemi na pospas nepřátel, jejich moci a propagandě. Jednak svědomí mi jasně nařizovalo neopouštěti ani stádce svěřeného, ani mladistvých spolubratří kněžských.“ 73

V dopise se zabýval situací čs. katolíků a jejich náboženskými možnostmiv emigraci. Hovořil o vojácích, o vojenské službě ordinovaných kněžíjako řadových vojáků, o organizaci duchovní služby v armádě. Odvolávalse na uprchlíky, děti z katolických rodin, zdůraznil také svépropuštění z armády, k němuž došlo bez vědomí britského armádníhoordináře biskupa Jamese Deye:74„Moje propuštění z činné voj.duch. služby bylo provedeno bez předchozího schválení nejdůst. polního katol.biskupa anglického. […] Kolik katol. kněží oprávněných k tomu vykonává duch.voj. službu církevní? V jaké jsou hodnosti? Shoduje se tose systemizací anglickou? Dva kněží přišli schválně z Říma, následovalinás dobrovolně do Anglie, slouží jako prostí vojínové. Jak jepostaráno o katol. duch. správu letců, zařaděných snad do anglickéarmády, kteří volají po katol. knězi už několik měsíců? Z novin dozvídám se, že byla zřízena škola pro čsl. děti.Jsou mezi nimi dojista i děti katol. rodičů. Jak jepostaráno o náboženskou výuku? Jak je postaráno o duchovní správukatolíků – uprchlíků a vystěhovalců vůbec v Anglii?“75

V následujících měsících se Zháněl bez vědomí čs. vojenských orgánů soukromě stýkal s britskými vojenskými i církevními hodnostáři a úředníky britských ministerstev, s nimiž projednával záležitosti spadající do pravomoci čs. činitelů; čile také korespondoval s Vojenskou kanceláří prezidenta republiky. Především odmítl ponechat umístění katolických kněží v řadách mužstva bez povšimnutí a usiloval o jejich zařazení na systemizovaná důstojnická místa vojenských duchovních. To však z kapacitních důvodů bylo jen těžko uskutečnitelné: v brigádě bylo prezentováno celkem 721 čs. důstojníků, více jak 400 z nich se stalo nadpočetnými, neboť pro ně chyběla tabulková místa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Padre a Rebe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.