Copyright © C. D. Payne, 1999

Translation © Tamara Váňová, 1999

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7217-850-6

ISBN mobi 978-80-7217-965-7

Holubi na trávě, ach právě.

Gertruda Steinová

Holubi na útěku, to je k vzteku.

Dr. Eli Milbrene

„Už jste slyšeli, co se v poslední době povídá?“ zeptal se Petřík, a jako by se nechumelilo, dal si práska z automatické násavky. „Že prý jsme holubi.“

„Já teda určitě holub nejsem,“ prohlásil Gadžo bez sebemenšího zaváhání a protáhl si křídla. „Viď že nejsem, Robine.“

„To víš, že nejsi,“ souhlasil jsem. „Ani já nejsem. Nechápu, odkud bere Petřík takové nehoráznosti.“

Petřík si odkašlal a dřív, než promluvil, utrousil pár semínek prosa. „Hele, Robine, přestaň už nořit ten svůj zoban do sherry, zamysli se přímo hlavou a odpověz mi na tohleto: Pokud nejsme holubi, proč nás teda krmí Prvotřídním holubím zobem?“

Kroužek s identifikačním číslem mi jemně zacinkal na noze, jak jsem se tak podrbal pod krkem. „Prvotřídním holubím zobem nás krmí v rámci vědeckého experimentu,“ řekl jsem. „Jsme přece vědečtí pracovníci, co rozšiřují obzory vědomostí.“

„Pfu,“ odfrkl Petřík, když vyfukoval kouř. „A co má ten experiment podle tebe dokázat?“

„Nejspíš to, že lidem holubí zob celkem svědčí,“ odpověděl jsem. „Pro mě je docela přijatelný, zvlášť když ho můžu zapíjet chutným suchým sherry.“

„Pro mě taky,“ přidal se Gadžo.

„Kromě toho,“ poznamenal jsem, „proč by doktor Milbrene dával holubovi jméno Robin? Vždyť by to bylo absurdní.“

„A proč ti vůbec říká Robin?“ zeptal se Gadžo.

„Myslím, že ho k tomu inspiroval načervenalý odstín mého peří,“ vysvětlil jsem mu. „Robinus je, pokud vím, latinsky rudý.“

„A proč mi pak říká Gadžo?“ nepřestával se zajímat můj přítel. „Nemohlo by to být třeba kvůli mému nádherně bělostnému peří?“

„Přesně tak,“ odpověděl jsem. „Gadus je latinsky bílý. Stejně jako Petrus znamená v místním nářečí ‚značně při těle‘.“

„Tvoje klasické vzdělání je stejně nedomrlé jako tvůj chcípácký vzhled,“ odpověděl Petřík a důstojně zabafal.

„Péťo!“ vyjel na něho Gadžo, „zase tu automsavku celou oslintáš!“

„No jo, vždyť jí neubude. Jen nech peří na hlavě.“ Petřík přemístil svou sádelnatou zadnici na vedlejší bidýlko. Je to statný, stříbřitě šedý chlapík, neuvěřitelně nenasytný, pokud se jedná o tabák, slunečnicová semena a především – tedy alespoň jak on si představuje – o vzdělání.

„Copak to dnes hulíme?“ zeptal jsem se a přihnul si ze své nápojky s sherry.

„Čestrpolky,“ odpověděl Gadžo a kroužky kouře se mu od zobanu vznášely nad Petříkovu hlavu.

„Sakra, já raději kramelky,“ řekl jsem. „To by mě teda zajímalo, jaký druh asi tak kouří Sam Spade.“

Přenádherná Maryanna, naše oblíbená pomvědka, nám v poslední době čte Maltézského sokola. Potřebuje to do školy jako povinnou četbu. Nějak to souvisí s americkou literární historií, což je prý podle Petříka lokální varianta jakéhosi duševního onemocnění, které se projevuje kolísavými náladami, egocentrismem, sklonem k dramatizování a přehánění. V každém případě jí ta choroba moc sluší. Má jemné, zlatavé chmýří, štíhlá křídla takřka bez peří a zajímavě se jí vzdouvá dvojitě rozeklaná hruď.

Maryanna nám teď předčítá, abychom zapomněli na Valdu, našeho spoluklecníka, který nedávno natáhl brka. To vám byl ale šok. Jednoho rána jsme se probudili a ten ubožák ležel na dně klece na zasviněném papíru pařátama vzhůru, vytuhlý jak sépiová kost. Později jsem slyšel doktora Milbrenea, jak říká Maryanně, aby provedla pitvu jeho kardiovaskulárního systému a centrifugovala mu játra. Představuji si to jako nějaký slavnostní pohřební rituál. Taky mě na tu slávu mohli pozvat.

Právě čteme to místo, kde záhadný Joel Cairo nabídl Samovi pět tisíc dolarů za sošku černého ptáka a pak na něho vytáhl kvér. Naštěstí se pan Spade pistoli šikovně ubránil a uvedl toho chlápka do bezvědomí. Strašně rád bych se věnoval úžasné kariéře detektiva, ačkoli si nejsem tak úplně jistý, co takové povolání vlastně obnáší. Současní spisovatelé jsou na slovo skoupí, mají-li přesně definovat, o čem je řeč. Kolik může být takových „pět tisíc dolarů“? A nakolik je „apartmán 1001 v hotelu Coronet“ podobný laboratorní kleci z nerez oceli? Doufám, že to autor v nejbližší době hodlá trochu víc ozřejmit.

Dnes jsem celý nervózní. Petřík zase zabral automatickou násavku sám pro sebe. Nechápu, proč má každý z nás svoji vlastní nápojku sherry, ale o cigaretovou násavku se musíme všichni dělit. Petřík rozvíjí teorii, že doktor Milbrene se do našich životů pokouší vnést element stresu. Ale proč by to dělal? Vždyť on je pro mě něco jako táta.

Doktor Eli Milbrene je světově proslulý profesor biologie na Kalifornské univerzitě v Berkeley. Petřík, Gadžo a já jsme elitní dobrovolníci, kteří mu pomáhají s výzkumem v rámci pokusné skupiny C. Naším úkolem je kouřit cigarety, pít sherry a konzumovat Prvotřídní holubí zob. Pokusná skupina B z vedlejší řady se musí spokojit s tím, že zobat a kouřit mohou pouze zcela střízliví. Individua skupiny A jsou na tom ještě hůř. Smějí se pouze cpát Prvotřídním holubím zobem a pravidelně se procházet po střeše za účelem, kterému se říká „nadýchat se čerstvého vzduchu“. Nechápu, proč se jim říká „kontrolní skupina“. A přitom zrovna oni mají nad svým vlastním životem tak malou kontrolu.

Život členů skupiny D je jeden nikdy nekončící flám. Hulí, chlastají a cpou se úžasnými delikatesami, jako jsou fritovaní garnáti, koktejlové jednohubky, oříšky, grilovaná vepřová žebírka a čokoládové dorty. Často slyšíme, jak to v tom svém rohu laboratoře roztáčejí.

Valda, ještě dřív než umřel, nám tvrdil, že zaslechl něco o skupině E, která je umístěná v klecích ve vedlejší místnosti. Žijí si prý na stejně vysoké noze jako skupina D, ale mají k tomu ještě další stimulaci ve formě společného soužití obou pohlaví. Ale nejspíš to bylo jen Valdovo tajné přání. Vždycky se měl k Julii, vědecké pracovnici Áčáků, co bydlí přes uličku s Darlou a Blankou. Jsou to všechno nenápadně opeřená děvčata a docela milá, když se ovšem trochu snaží, ale s mou milovanou Maryannou se vůbec nedají srovnávat.

Když jsem jí tak po včerejším večerním čtení seděl na rozkošném prstíku a ona mně jemně hladila hlavu, ucítil jsem, jak mi tělem prostupuje bodavá rozkoš. Bylo to příjemné, ale trochu vyčerpávající. Že by to byla láska?

Gadžo právě upustil velké slunečnicové semínko Petříkovi přímo na hlavu a uvolnil místo u automsavky.

„Po Gadžovi jsem na řadě já,“ oznámil jsem.

„Běžte se vycpat,“ durdil se Petřík a teatrálně si cákal sherry na rozčepýřenou kebuli.

*

Gadžo říká, že dnes kouříme marlbožky, což je značka, při které začnu upírat ocelově tvrdý pohled směrem k západnímu horizontu. Ono to není tak snadné, jak to zní, zvláště když má člověk oči umístěné na opačné straně hlavy.

Každý z nás má nějaké zvláštní nadání. Já jsem třeba schopen kráčet tak, že se mi hlava příliš nepohupuje. Petřík zase umí vypít celou dávku sherry z nápojky a zůstat přitom vzpřímeně sedět na bidýlku. A Gadžo přelouská písmena na nálepkách cigaretových kartonů. Dříve dokonce četl naprosto nepochopitelné nápisy na tričkách pomocných laborantů, ale nechal toho, aby nerozčiloval Petříka, který – přestože je analfabet – se považuje v naší skupině za intelektuála. Pro takového samozvaného hlavouna to určitě musí být frustrující, když zjistí, že z nápisu „Mladí vochcápci světa, spojte se k všeobecnému plenění“ je stejně vedle jako všichni ostatní.

Doktor Milbrene právě dokončil každodenní obhlídku laboratoře. „Nazdárek, kluci,“ řekl, když se zastavil u naší klece a udělal si pár poznámek do svého notesu. „Tak jak se dnes máme? Nějaké známky nezvládnutelného třesu nebo dusivého kašle?“

Pan doktor se nesmírně dojemně stará o naše blaho. Je to vskutku člověk z lidu, přestože jeho jméno už delší dobu figuruje na nejužším seznamu kandidátů na Nobelovu cenu. Kdykoli zazvoní v laboratoři telefon, čekám, že to bude mezistátní hovor ze Stockholmu. Většinou je to ale jen Eldon, náš umaštěný laborant z ranní směny, a omlouvá se, že už zase zaspal.

Dneska hulím od rána ostošest, protože mám nervy nadranc. Včera večer totiž došlo v apartmánu Sama Spadea k tomu, že se ten slizoun Joel Cairo popral s hezkou Brigid O’Shaughnessyovou. Jejich hádka se zvrhla v násilí, a tak museli přijet dva detektivové a všem pak vyhrožovali zatčením! Teď pana Spadea sleduje jakýsi zapšklý mládenec s pistolí.

Petřík tvrdí, že puberťáci jsou cena, kterou rodiče platí za radosti plození. Tohle musím ještě pořádně zvážit, než si něco začnu s Maryannou. Včera jsem jí seděl na rameni a mazlil se s jejím navoněným hedvábným ouškem. Nádhera!

Sakra, v trysce zase zůstal trčet kus tabáku. Násavka je teď ucpaná. Jestli se tady ten nemožný Eldon do dvou minut neobjeví, tak mu tu jeho línou kůži budu muset trochu opracovat zobákem, až nám příště otevře klec!

„Ahoj Robine,“ ozvalo se z klece Áčáků.

„Ach, zdravím, Darlo,“ odpověděl jsem roztržitě.

„Zní to, jako bys byl dneska střízlivý, Robine.“

Má pravdu. Jsem dnes tak rozrušený, že jsem dokonce zapomněl na své sherry. Hned jsem se to snažil napravit životodárným hltem.

„Na střeše bylo dnes ráno tak nádherně,“ pokračovala. „Šedý opar se rozplynul a bylo vidět až ke Zlaté bráně.“

„A byla otevřená?“ zjišťoval jsem a snažil se působit dojmem, že mě to opravdu zajímá.

„Co jestli bylo otevřené?“ zeptala se.

„Nemá smysl se s ním vybavovat,“ ohrnula nos Blanka. „Je to starý opilec. Všichni jsou to jen banda omezených ochlastů, táhne z nich kouř a neznají nic jiného než tu svou klec.“

„Rajská hudba,“ poznamenal Petřík. „Nějaká prudérní čúza nás tu bude pokrytecky kádrovat.“

„Tak tak,“ řekl Gadžo. „Dejme si raději něco k pití.“

Otočili jsme se zády k našim dámám a usadili se u nápojek s sherry. Kousek dál přes uličku se Déčáci hlasitě pustili do křoupání voňavých škvarků. Řekl bych, že mimo zdi této útulné laboratoře možná existuje i nějaký jiný svět, ale nejspíš má Gadžo pravdu. Nás se to vlastně vůbec netýká.

*

Zažili jsme pěkný šok! Brigid O´Shaughnessyová zmizela! Včera večer se ztratila na cestě k bytu Effi Perinové. Chudák pan Sam Spade: nejdřív mu zastřelí partnera, pak se zamiluje do klientky v tísni a ta mu teď zmizí. A skoro všichni kolem se mu snaží hodit na krk nějakou tu vraždu.

Když jsme dočetli, nechal jsem se unést momentálním citovým pohnutím a políbil jsem Maryannu. Náhle mi k hlavě přitiskla svůj měkký dráždivý zobáček. Ještě nikdy jsem nepocítil tak silné vzrušení. Když pak namočila laboratorní ručník a snažila se otřít stopy ohnivě rudého zbarvení svého zobáku z mého horečnatě rozpáleného čela, měl jsem co dělat, abych se vůbec udržel na nohou. Jaké vrcholné okamžiky nás dva asi ještě čekají. Kéž by tu tak člověk mohl mít trochu víc soukromí.

Když nám zhasli, seděl jsem na bidýlku a přemýšlel o svém budoucím společném životě s Maryannou. Samozřejmě bychom museli dostat větší klec s poličkou na Maryanniny učebnice a psacím stolem, na kterém budu provozovat svou detektivní praxi. Gadžo s Petříkem můžou bydlet ve vedlejší kleci a chodit k nám na sherry. Tak mě napadlo, že by mě ani příliš nepřekvapilo, kdyby nám laskavý pan doktor Milbrene věnoval jako svatební dar přemístění k Déčákům. Ty vepřové škvarky musí být naprosto úžasná věc, když se o ně člověk dělí se ženou svého srdce.

Laborant díky bohu naplnil zásobník cigaretové násavky dostatečným množstvím kramelek bez filtru. Není nad pořádného práska ničím nefiltrovaného nikotinu, nic tak nepročistí hlavu a nezklidní nervy. Eldon, přestože ho trochu zdržuje obvázaný palec, musel už dvakrát doplňovat. Má na sobě ušmudlané tričko, na kterém je – jak mě potají informoval Gadžo – nápis: „Extra menu, nebo Nobelovu cenu? Vyberte si.“

„Neuvěřitelně záhadné,“ zašeptal Gadžo.

„Takřka neproniknutelné,“ souhlasil jsem.

„O čem si to tam vy dva špitáte?“ chtěl vědět Petřík.

„Jen jsme si tak říkali, jak to dnes těm našim dámám sluší,“ odpověděl Gadžo diplomaticky.

Darla a Julie se na nás přes uličku usmály. Blanka nás mrazivým pohledem studovala přes mříže klece.

„Degeni, jako jste vy,“ poznamenala, „stojí v cestě realizaci našich přirozených instinktů vybudovat si skutečné hnízdo.“

„Dneska se cítím nějak divně,“ poznamenal Gadžo a přihnul si sherry z nápojky.

„Já taky,“ zašeptal jsem. „Jímá mě úzkost a neklid. Jsem úplně rozložený. A když tak roztouženě pozoruji milovanou Maryannu, je to ještě horší.“

„Je velice přitažlivá,“ souhlasil Petřík. „Až na ty nohy.“

„Já mám pro jasně červené slabost,“ prohlásil Gadžo a obdivně si prohlížel své vlastní hrbolaté, karmínově zbarvené dolní končetiny. „Nohy má Maryanna bohužel odporné. Všiml sis včera, když měla na sobě ty otevřené sandály?“

Musím se přiznat, že jsem si toho všiml. Má neuvěřitelně bledé a hladké nohy. Není na nich jediný hrbolek nebo uzlík, na kterém by mohlo oko se zalíbením spočinout. Ale nikdo přece není dokonalý. Člověk se nesmí zabývat nedostatky milované osoby. Ani já nemám takovou výšku a široká ramena, jak by bylo záhodno. A nejsem takový krasavec jako Déčák Zeb (celým jménem Zebulon), který se svým tmavým lesklým peřím vypadá jako filmová hvězda.

„Robinovy nohy jsou velice přitažlivé,“ poznamenala Darla. „Jsou úžasně červené a hrbolaté. A taky pěkně šupinaté.“

Má samozřejmě pravdu. Je od ní moc milé, že si toho všimla. Jen doufám, že i Maryanna je tak všímavá.

*

Něco je v nepořádku, zoufale v nepořádku. Ten odporný Caspar Gutman právě podal panu Spadeovi otrávený nápoj, když tu PRÁSK a dveře do laboratoře se rozlétly. Maryanna upustila knihu a překvapením vyskočila, protože do laboratoře se nahrnulo půl tuctu maskovaných, černě oděných násilníků.

„Zůstaňte, kde jste, a ani hnout!“ zařval statný chlápek a mával čímsi, co – jak mi pak Petřík vysvětlil – byl automatický revolver.

„Kdo jste?“ neohroženě se dožadovala vysvětlení má láska.

„Pé zet en!“ vyštěkli útočníci jednohlasně.

„Ach ne!“ zvolala Maryanna. „Snad ne Práva zvířat navěky!“

„Ano!“ ujistil ji ten chlápek. „Právě osvobozujeme tuto laboratoř!“

„To přece nemůžete!“ prosila moje milovaná. „Šest postgraduálních studentů založilo na tomto projektu celou svou akademickou kariéru!“

Muž se posměšně uchichtl za svou podivnou, jemně síťovanou maskou, kterou Petřík později identifikoval jako černou dámskou punčochu. „To mi teda zlomí srdce. Spoutejte tu trapičku zvířat!“

Dvě ženské se vrhly na Maryannu, která se jim snažila uniknout. V zápalu boje pak všechny spadly na naši klec. Rozzuřeně jsem přiskočil k mřížím a zabodl zobák do neopeřeného masa.

„Auauau!“ vykřikla jedna z těch ženských. „Něco mě kouslo!“

„Ptáčku, nech toho!“ vyjekla její spolupachatelka a sevřela mou milovanou do klinče. „Jsme přece na tvé straně!“

Zobl jsem ještě silněji a ucítil, jak vystříklo cosi teple slaného.

„Pomóc!“ zaječela ta ženská. „Chce mi amputovat ruku! Vodpráskni ho, Tede!“

„Ne!“ vykřikla Maryanna a přestala se bránit. „Robine, přestaň!“

Ze všech sil jsem ještě jednou prudce štípl zobákem a pak uvolnil sevření. Ženská zavzlykala a stáhla své zraněné křídlo z mého dosahu.

„Sakra, krvácím!“

„To ti patří!“ stihla ještě přidušeně špitnout moje milovaná, než jí jeden z chlapů přelepil sladký zobáček tlustou páskou. Gangsterka pak surově spoutala hedvábná Maryannina křídla šlauchem automatické násavky.

„Dobrý, a teď přikrejte ty klece,“ přikázal jejich ozbrojený šéf Ted. „Začněte je vynášet.“

„Co, co se to děje?“ zapípal Gadžo, který se spolu s Petříkem ustrašeně třásl pod krmítkem s holubím zobem.

Dřív než jsem mohl odpovědět, strčili naši klec do černé kabely, takže jsme už nic neviděli a jen cítili, jak se náš jediný domov prudce houpe a kymácí.

„Zemětřesení!“ zaječel Gadžo a všezahrnující neklidnou temnotou se ozývalo jen panické třepotání křídly.

„Žádné zemětřesení,“ vydechl Petřík, který při každém zhoupnutí ztěžka narážel do mříží. „Někam nás nesou.“

„To je neuvěřitelná drzost,“ zařval Zeb z klece Déčáků. „Ještě jsme přece nedojedli škvarky.“

„Obávám se toho nejhoršího,“ zasténal Petřík. „Všechny nás povraždí.“

„Robine, kde jsi?“ ozval se odněkud zdaleka hlas, který zněl jako Darlin. „Robine!“

„Jsem tady!“ zapípal jsem, ale odpověď už jsem nedostal. „Neboj se!“

Náhle nás sevřel závan mrazivého vzduchu. Pak se s kovovým duněním zabouchly jakési dveře, ozval se ohlušující mechanický rámus a dali jsme se do pohybu.

„To je únos!“ vřeštěl jsem.

Už je to tak. S hrůzou jsem si uvědomil, že nás vyrvali z náruče našich milovaných přesně tak, jako neohroženého Samuela Spadea bolestně oloupili o jeho nejmilovanější Brigid.

„Kvůli cigaretě bych zabil,“ zabručel Gadžo.

„Kvůli frťanovi bych okloval vlastní babičku dohola,“ přidal se Petřík.

„Já bych kvůli jednomu pitomému slunečnicovému semínku obětoval veškeré své pozemské statky,“ zapřísahal jsem se.

„Vždyť žádné pozemské statky nemáš,“ opáčil posměšně Petřík. „A kde jsou k čertu všichni laboranti? Tady to vypadá, že se tu léta neuklízelo.“

„Jo,“ souhlasil Gadžo a ustrašeně se rozhlížel kolem sebe. „Kdy nám tu přitopí? Nohy mám jak led a peřím na ocase mi profukuje mrazivý průvan.“

Choulili jsme se ve tmě pod umouněnou kovovou bednou, na jejímž boku bylo – aspoň podle Gadža – napsáno „Americká pošta“. Uplynulo jen pár okamžiků od chvíle, kdy únosci šlápli na brzdy, vytáhli nás necitlivě z naší klece a odstřihli z nohou kovové kroužky. Nalezli zpět do své bílé motorizované škatule a zmizeli s našimi přáteli v mlhou zahalených temnotách, zatímco nás zanechali osudu nehostinné noci.

„Robine, mám nutkavou touhu vrátit se domů,“ přiznal se Gadžo.

„Není se co divit,“ odpověděl jsem. „To my všichni. Je to přece přirozené.“

„Hele,“ řekl Petřík. „Shora začíná padat jakási tekutina.“

„Možná je to domácí suché sherry!“ zvolal jsem.

Jako na povel jsme vyběhli a rozevřeli zobáky směrem k nebi. Byl jsem zklamán, když mi odporná tekutina zalila oči a natekla do krku.

„Voda na koupání!“ zvolal Petřík nevěřícně.

„Normálně nás přece takhle uprostřed noci neumývají,“ zaprotestoval Gadžo. „Proč se sakra nedrží toho zatraceného harmonogramu?“

Prudce jsme se rozkašlali a raději jsme spěšně ustoupili zpátky pod bednu, neboť sprchování začalo být čím dál intenzivnější.

„Pomozte mi, kluci,“ zanaříkal Gadžo, „něco velikého mi uvízlo na prstě.“

Petřík začal hbitě klovat a z Gadžovy levé nohy uvolnil hrudku světlé barvy.

„Co je to?“ zeptal se náš silně znepokojený společník. „Je to živé?“

„To je přece cigaretový špaček!“ vykřikl jsem.

„Máš pravdu, Robine,“ řekl Petřík. „Škoda že ho někdo rozšlápl na placku.“

„Ale i tak bychom ho mohli vykouřit,“ řekl vzrušeně Gadžo.

„To bychom mohli, kdybychom našli způsob, jak ho zapálit,“ odpověděl Petřík. „Nikde tady nevidím automatickou násavku.“

„Tak moment,“ přemýšlel jsem nahlas. „Eldon si přece zapaloval cigarety sirkou.“

„To je ono,“ řekl Gadžo. „Potřebujeme sirku!“

„Promiňte, pane,“ zavolal jsem na drobnou postavičku ptačího vzhledu – nejspíš to byl holub – která si to štrádovala kolem. „Nerad vás obtěžuji, ale…“

„To mluvíš se mnou?“ zabručel kolemjdoucí a natřásal si umolousané peří.

„Ano, nemáte náhodou sirku?“

„Jasně, tvůj ksicht a rackovu zadnici. Hahaha.“

Když se ten stupid přerývaně rozhihňal, vyměnili jsme si s Gadžem a Petříkem významně pohledy.

„No, pane, asi jste mi zcela nerozuměl,“ řekl jsem. „Potřebujeme sirku, abychom si zapálili cigaretu.“

„Je to nezbytně nutné,“ dodal Gadžo.

Maník se přestal smát. „Vy šašci, zřejmě nejste zdejší, co?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Jsme z Berkeley.“

„Ach tak, vysokoškoláci,“ zašpičkoval. „To mě mohlo hned napadnout.“

„Mám nejasný pocit, že sirky asi nemá,“ řekl Petřík.

„Pane,“ zavolal jsem na něho, „neřekl byste nám, kde to jsme?“

„Jste ve velkoměstě, hoši. V San Franciscu.“

„San Francisco!“ vykřikli jsme.

„A jak se dostaneme do Berkeley?“ zeptal se Gadžo.

„Velice těžko,“ odpověděl cizinec a znovu se rozřehtal nad svým ostrovtipem.

„Ten chlap je zřejmě imbecil,“ zašeptal Petřík.

Rozhodl jsem se, že to ještě jednou zkusím. „Pane, neřekl byste nám, kde bychom mohli sehnat Prvotřídní holubí zob?“

„Jasně. V zahradní restauraci hotelu Palace. Tam prý maj prvotřídní zobku.“

„Skvělé,“ odpověděl jsem. „Dá se tam dojít pěšky?“

„Řek bych, že jo,“ zamyslel se. „Dva bloky na východ a jeden na sever. Ale bude rychlejší tam zaletět.“

„Jenže my neumíme lítat,“ vysvětlil jsem mu. „My totiž nejsme žádní holubi.“

„Tak vy nejste holubi, jo? Snažíte se předstírat, že jste hrdličky, nebo co? Musím vám ale říci, že taková hrdlička vlastně není nic jinýho než holub, kterej mluví spisovně.“

„Tomu nerozumíme,“ odpověděl jsem. „My vůbec nejsme ptáci. Jsme lidé.“

„A sakra,“ zabručel a nevěřícně pokýval hlavou. „S tímhle městem to jde opravdu z kopce.“

„Co je to kopec?“ zeptal se Gadžo zvesela.

„Panebože!“ zvolal ten pták a odletěl do deště.

*

Po zběsilé noci jsme se všichni cítili jaksi nesví. Protože jsme nebyli schopni zapálit si toho vajgla a dostávali jsme čím dál větší hlad, rozhodli jsme se pro malý experiment. Snědli jsme ho. Tabák ještě docela ušel, ale papír a tu podivnou hmotu na konci jsme skoro nebyli schopni spolknout. Ty voňavé fleky, co mi nabarvily zobák, mi aspoň připomněly mou ztracenou lásku, milovanou Maryannu.

Podle mého odhadu už doktor Milbrene mou nejmilejší našel a odvázal. Doufám, že profesor přežije ten tragický zlom ve své celoživotní práci. Musíme nějak navázat spojení se svými přáteli, najít cestu zpět a popohnat ty kruté vetřelce z PZN před soud!

S přibývajícím rozbřeskem se kolem našeho úkrytu začalo sunout čím dál víc krabic na kolech. Z oblohy pořád ještě kapala protivně ledová koupelová voda. Kolem začaly proudit zástupy lidí, z nichž někteří drželi nad hlavou jakési neblaze vyhlížející malé klece na tyčce, a jak jsem si závistivě všiml, pár jich kouřilo cigarety. Vrtalo mi hlavou, proč se téhle úžasné kratochvíli neoddávají všichni. Kéž by existoval způsob, jak požádat bližní o přátelskou službičku ve formě cigára pro mě a mé přátele! Nebo aspoň hltu sherry z nápojky. Je to divné, ale zdá se, že se nám snadněji komunikuje s ptáky a jinými nižšími formami živočichů.

Gadžo právě sebral cosi gumového z chodníku a pokusil se to sníst. Podle nezaměnitelné vůně usuzuji, že se jedná o stejný materiál, co žvýkal Eldon, když se bláhově pokoušel přestat kouřit. Tenkrát mi připadalo divné, že tu hmotu není schopen pořádně rozkousat tak, aby ji mohl spolknout. Teď se zdálo, že Gadžo má stejný problém. Jen doufám, že ta látka nezačne projevovat nějaké další nečekané vlastnosti.

„Podívej na to,“ řekla jedna kolemjdoucí. „Támhle ten bílej holub žvejká žvyksnu a dělá bubliny.“

„Nezastavuj se,“ pronesla její společnice. „Je to nejspíš nějakej trik od profesionálních kapsářů.“

*

Nikdy jsem si neuvědomil, že svět je tak plný lidí. San Francisco se jimi jen hemží. Jsou nejrůznějších tvarů, velikostí, věku a barvy. A jak jsou sprostí! Šinou si to vpřed a očekávají, že my malí jim prostě uskočíme z cesty. Šokovalo nás, jak jsou otrlí! Po cestě k naší dlouho odkládané snídani v hotelu Palace (Gadžo si musel na chvíli lehnout, aby si odpočinul po tom namáhavém boji, než se mu konečně podařilo žvýkačku spolknout) jsme viděli, jak obrovská piksla na kolech rozmašírovala šedé zvíře podobné ptáku, nejspíš to byl holub. Krabice se ani nezastavila a nezdálo se, že by té tragédii kdokoli kromě nás věnoval sebemenší pozornost.

„Možná že ten chlap má jen vyražený dech,“ řekl Gadžo ohromeně.

„Vždyť ten chudák je zarovnaný na pět milimetrů,“ odpověděl Petřík, když si prostudoval placatou mrtvolu. „Ten už to má za sebou.“

„Péťo, honem!“ vyjekl jsem. „Uhni někam!“

Petřík takřka v posledním momentě odskočil před další rachotící obří bednou na kolech, plnou lidí visících na tyči.

„Musíme jít jen tehdy, když jdou velcí lidi,“ poučil jsem své přátele. „Všimněte si, že jim ty velké škatule zastaví.“

Na cestě do hotelu jsme se zastavili před rezavou žlutou krabicí, na níž ležely vystavené ranní noviny.

„Gadžo, píše se tam něco o útoku na naši laboratoř?“ zeptal jsem se. „Je už Maryanna zachráněná?“

Gadžo se pozorně podíval a přečetl palcový titulek přes celou přední stranu: „Značné překročení rozpočtu při výrobě nové stíhačky.“

„A nespletl ses?“ chtěl vědět Petřík. „Vzpomínám si, že jsem o tom už dávno slyšel z Eldonova tranďáku.“

„Přesně tak to tam stojí. O útoku ani zmínka. Vypadá to, že pro ně nejsme trhák na první stránku. Jsem z toho dočista vedle.“

„Já jsem z toho ještě víc vedle než ty,“ ozval se Petřík. „Jsem ztracený v cizím městě, jsem mokrý, je mi zima, smrdím, jsem plný parazitů, ani oka jsem nezamhouřil, bolí mě nohy a všechny nervové buňky v těle neustále skučí po cigáru a kapce něčeho ostrého.“

„To nic není,“ přisadil si Gadžo. „Já trpím stejně jako ty, a navíc mě ještě v břiše tlačí ten obrovský kusanec žvýkačky.“

„Nechte toho, kluci,“ řekl jsem a nepolevoval v chůzi. „Vyřešíme to u snídaně.“

*

Hotel Palace, jak jsme zjistili, je obrovská šedá kamenná budova tyčící se impozantně nad spěchajícími zástupy provlhlých lidí.

„Řek bych, že jsme na místě,“ povídám. „Doufejme, že nám ještě dají snídani.“

Energicky jsme následovali postaršího muže podivnými otáčivými dveřmi a přikrčili jsme se za miniaturní strom v lesklém pozlaceném květináři.

„Hmm, to je ale krása,“ zvolal Gadžo. „Sáhněte si na tu plyšovou podestýlku.“

„Velice nóbl,“ souhlasil Petřík. „Kudy se dostaneme k holubímu zobu?“

„Tudy myslím,“ řekl jsem a ze všech sil se snažil, aby mě okolní přepych nedostal na kolena.

Prosmýkli jsme se dveřmi do velké místnosti prosycené lákavými vůněmi. Obrovský skleněný strop se třpytil exotickými barvami vybroušených drahokamů. Uprostřed skutečného pralesa miniaturních stromků v květináčích seděli tu a tam elegantně nastrojení lidé u malých stolků potažených látkou a strkali si do úst lesklé kovové nástroje. Od stolu ke stolu se neslyšně pohybovali bíle odění laboranti a roznášeli láhve, nejspíš sherry. Čtyři černě oblečení zřízenci hladili v rohu lesklé dřevěné krabice tenkými tyčkami a vydávali libozvučné vlny tichého skřípání.

Byla to elegance sama, ale my jsme měli oči jen pro dlouhý stůl s bílým ubrusem u zdi kousek od nás. Skvostně se tam vyjímaly lahůdky, které by zlákaly i ty nejpřebranější gurmány z Déčáků. V mžiku jsme byli pod stolem a hodnotili situaci.

„Kašlu na holubí dietu,“ prohlásil Gadžo. „Už nikdy víc. Doufám, že se doktor Milbrene nebude zlobit.“

„Myslím, že to za dané situace pochopí,“ řekl jsem.

„Ale jak se tam nahoru dostaneme?“ zeptal se Petřík. „Panebože, kdybych tak uměl lítat.“

„Kdyby jsou chyby,“ přisadil si Gadžo.

„Nezkoušej na mě ty své banální fráze,“ opáčil Petřík.

„Budeme se muset za pomoci zobáku vyšplhat nahoru po ubrusu,“ řekl jsem. „Jdeme na to, chlapi.“

Výstup byl nesmírně namáhavý, protože jsme nebyli zvyklí na fyzickou zátěž, ale netrvalo dlouho a dokonce i Petřík dostal svou objemnou zadnici na sněhobílý povrch s matně lesklými talíři obloženými hromadami šťavnatých lahůdek. Nikde ani zrníčko prosa. Zabořili jsme do těch laskomin zobáky.

„Ach tyhle křupavé, kořeněné kousky, to je ale dobrota,“ volal Gadžo a žvýkal tenké nahnědlé proužky.

„Mohu plně doporučit tady tu lepkavou hmotu,“ řekl Petřík a hltal malé černé bobulky.

„Tenhle vychlazený kluzký sajrajt v dubových skořápkách můžete klidně vynechat,“ otřásl jsem se hnusem. „Je opravdu odporný.“ Ochutnal jsem cosi bezbarvého. Bylo to mnohem chutnější. Možná trochu moc slané, ale skvělé.

„Fůj!“ ozval se čísi hlas.

Zvedli jsme hlavu od lahůdek. Postarší ženská s chcíplým huňatým zvířetem kolem ramen na nás ukazovala dlouhým kovovým nářadím.

„Pomóc!“ zaječela. „Támhle po stole poskakují holubi!“

„To je hnus,“ prohlásil její společník, stařec, jemuž na hlavě nezůstalo skoro žádné peří. „Na uzenáči stojí hnusná opeřená krysa!“

Petřík se ve snaze vypadat nenápadně schoval za vysokou hromadu nazlátlých koulí. Seskočil jsem z uzenáče a až po prsa se namočil do mísy s teplou žlutavou hmotou. Gadžo se samým zděšením nemohl ani pohnout, zíral na rozčilený pár a začal se dávit.

Na druhé straně místnosti se rozletěly dveře a z nich na nás vyběhl laborant s hrůzně vypadající tyčí, na konci roztřepenou do štětin.

„Padáme odsud!“ vykřikl jsem.

Petřík se pustil střemhlav ze stolu. Gadžo se dál dávil a těžce oddychoval, až se mu nakonec podařilo vyplivnout kus růžové žvýkačky přímo do talíře té ženské.

„Panebože! To je jeho žaludek!“ zaječela a pleskla sebou o podlahu jako kus šutru, zrovna když se blížil laborant s rozevlátou tyčí nad hlavou.

Shodil jsem Gadža ze stolu a skočil za ním. Prchali jsme ke dveřím. Petřík si to funěl za námi, následován ječícími laboranty, několika zběsilými hladiči krabic a protikrysovsky naladěným společníkem té ženské, co ztratila vědomí. Proběhli jsme otáčecími dveřmi těsně před rozzuřeným davem pronásledovatelů a vrhli jsme se do bezpečí mezi nohy překvapených kolemjdoucích.

Prchali jsme ulicí, zahnuli za roh a běželi dál tak dlouho, dokud se Petřík nezhroutil celý bez sebe na betonový chodník.

„Už nemůžu ani krok,“ zasípal.

„V pořádku, Péťo,“ řekl jsem. „Myslím, že jsme v bezpečí.“

„Proč jsou lidé tak sobečtí?“ stěžoval si Gadžo. „Sníme toho tak málo a oni toho mají tolik. Proč?“

„To nevím,“ odpověděl jsem. „Asi jsme někde udělali chybu. Možná věděli, že patříme k Céčákům a na tohle jídlo nemáme nárok.“

„Přesto ale mohli být trošku velkorysejší,“ řekl Petřík, když se mu podařilo popadnout dech. „Prý jsme opeřené krysy!“

„Jedno vám ale řeknu,“ povzdechl si Gadžo. „Někdy se stydím, že patřím k lidské rase.“

„Tak mám pocit, že vidím fatu morgánu,“ řekl Gadžo a zamrkal.

Sklíčeně jsme se tísnili pod další z poštovních schránek a doufali, že se nám podaří v kolemjdoucích rozpoznat Sama Spadea nebo jeho sekretářku Effi Perinovou, kdyby se tu náhodou někde vyskytli. Shodli jsme se na tom, že vypátrat tohoto vynalézavého detektiva je jediný způsob, jak najít své přátele a dostat se domů. Žádný muž podobný lvu s velkou kostnatou čelistí a žlutošedýma vodorovnýma očima se tu však nikde v okolí nevyskytoval. Ale zato na nás přestala kapat ta protivná sprcha.

„K jaké iluzi tě vede přelud, který vidíš?“ zeptal se Petřík.

„Věřte nebo nevěřte, mám pocit, že vidím sáček,“ odpověděl Gadžo. „Zelenooranžovohnědý sáček.“

Podle naší zkušenosti mohla tato lákavá kombinace barev znamenat jediné.

Spěchali jsme ulicí k velkému prostranství, kde chodník náhle zmizel a ze země bujně rašily měkké zelené nitky. Na kamenné lavičce seděla žena, mnohem starší a objemnější než Maryanna, a sypala ptačí zob na širokou plošinu tvořenou jejím obrovským klínem. Nadšený dav ptákům podobných zvířat, nejspíš holubů, se slétal k obědu na její starý umolousaný svetr.

Celí vyhladovělí jsme se vyšplhali po její nohavici a probojovali si cestu po pružném povrchu měkkého klína k potravě.

„Hej, nechte toho postrkování!“ zaprotestoval jeden z ptáků.

„Dejte si majzla, vy tři!“ zasyčel další.

„Ale ale, přece se nebudete prát,“ uklidňovala situaci žena a rozsypala kolem nás další vydatnou hrst zobu. „Je dost pro každého.“

Coby právoplatní členové Céčáků jsme se s Petříkem a Gadžem pustili hltavě do jídla. Měli jsme na to přece nárok!

Jak jsme si tak nabírali, vyloupávali a polykali, jel kolem mladík na malém prkýnku s kolečky, zastavil se a posadil se na lavičku hned vedle té ženy. Jasně zelené peří na hlavě měl vytvarované do ostrých bodlin a zobák měl propíchnutý lesklým zlatým kroužkem.

„Co to tady s těma holubama děláte?“ zeptal se.

„Krmím své přátele,“ odpověděla žena.

„A nebolí vás to?“ zjišťoval.

„Samosebou že ne,“ odpověděla. „Řekla bych, že je to docela příjemné. Ale tebe to muselo bolet, když sis nechal propíchnout nos, ne?“

„Ne, byl jsem při tom celou tu dobu zfetovanej. Udělala mi to moje šťabajzna do ruda rozpáleným hřebíkem.“

„To muselo být nesmírně nepříjemné,“ řekla žena. „Co budeš dělat s dírou v nose, až budeš tak starý jako já?“

„To už asi budem všichni bydlet na Marsu,“ odpověděl. „Pod dýchacím přístrojem se to schová.“

„Aha,“ řekla. „Je vidět, že sis to předem promyslel. Jsem ráda, že tvoje rozhodnutí nebylo impulzivní.“

„Moje kočka má ptáky ráda,“ pokračoval po chvíli. „Měla jednu andulku, ale ta jí zahnula.“

„Ptáci jsou boží tvorové,“ řekla naše dobrá víla. „Neměli by se zavírat do klece.“

„Přesně tohle jsem Francině povídal, ale ona je z toho porád eště vedle. Jestlipak víte, že v tomhle městě je tolik holubů jako lidí? To je fakt. Čet sem to v jedný knize.“

„Moc by mě to nepřekvapilo,“ odpověděla. „Teda aspoň ten počet holubů. A všiml sis, že naši holubí spoluobčané se navzájem snášejí mnohem lépe než lidé?“

„Asi jo. Zdá se, že nemaj žádný starosti. Taky bych chtěl bejt pták.“

„Já taky, mladý muži. Já taky.“

*

Nacpali jsme se tak jako snad ještě nikdy předtím (kdo ví, kdy se zase příště dostaneme k něčemu na zub?) a vydali se na procházku pod zastíněnými stromy. Náš neomylný čich nás přivedl k další kamenné lavičce, kde seděli dva muži a kouřili. Štěstěna nás ani tentokrát neopustila. Jeden z mužů odhodil ještě hořícího vajgla. Dřív než ho mohl zašlápnout, Gadžo vyrazil a uchopil ho do zobáku.

„Hele, Filipe,“ řekl ten druhý muž, „támhleten holubí albín kouří tvou cigaretu.“

„Máš recht, Ede,“ odpověděl první. „A zdá se, že si na ní pochutnává. No dívej na to, teď ji předal svýmu kámošovi.“

„Vzpomínáš si, Filipe, na doby, kdy se kouření považovalo za cosi extra?“

„Jo. Herci a milionáři si vypalovali zobák s ležérní elegancí.“

„No vidíš, a kdo kouří dneska? Sádelnatí turisti ze západu v kostkovaných košilích a ti chytřejší z holubů na náměstí Union Square.“

„No a my, samozřejmě. Hele, nebuď žgrd, Ede. Támhle ten tlustej by si taky šíleně rád dal práska. Přenech mu svý cigáro.“

Ed podal cigaretu Petříkovi, který si slastně zhluboka potáhl. Gadžo a já jsme se dělili o vajgla a muži si mezitím znovu zapálili.

„To by mě zajímalo, o které další nemoci se bude tvrdit, že je z kouření,“ poznamenal Filip.

„Nejspíš zjistí, že ti z kouření upadne péro.“

„V ten moment přejdu na gumový bonbony.“

„Soudě podle tvých potřeb bych doporučoval cucavý, ty, co vydržej v puse celej den.“

„Asi máš pravdu, Ede. Aspoň že si nemusíme dělat hlavu s výsledky jakýhosi experimentu. Tudle jsem viděl v televizi, že nějací šašci na ochranu práv zvířat přepadli laboratoř v Berkeley. Vypustili všechny pokusný zvířata – pokud si dobře vzpomínám, byli to holubi.“

„Jó? A co když jsou to voni?“

„Né, ti přece měli na noze kovový identifikační kroužek. Škoda. Univerzita prej nabízí za jejich vrácení mastnou odměnu.“

„Dívej, Filipe. Začali nám tady tancovat.“

„Vypadá to úplně jako holubí mambo, Ede. Řek bych, že si za to zaslouží odměnu.“

Zatímco jsme se jim marně snažili prostřednictvím složité pantomimy sdělit, že kroužky z nohou nám odstranili ti kriminálníci, muži zapálili tři cigarety a každého z nás obdarovali.

„No tak, Filipe. Je načase vrátit se do práce.“

„Zase budeme ujišťovat ty venkovský balíky, že to víno, co si vybrali, prozrazuje skutečnýho znalce.“

„Snaž se nevypadat příliš podezřele, Filipe. Slyšel jsem, že prej je tady tejden na deset tisíc policejních šéfiků.“

„Mohu se vás zeptat, pane vrchní,“ řekl Filip přísně, „jestli je ten pstruh čerstvý?“

„Jistě, pane,“ odpověděl Ed. „Včera mu vyšetřili moč a otisky prstů mu brali dokonce až dnes ráno.“

„A co to telecí?“

„Nevinné ve všech bodech obžaloby!“

*

Padla na nás noc. Po dlouhém dnu stráveném ve velkoměstě jsme byli pořád ještě prokřehlí zimou, ztracení a bez domova. Výsledek celodenní námahy byl zoufalý: vyhrožovali nám, honili nás, ignorovali, šlapali po nás, strkali a kopali do nás. Dokonce i těch pár samaritánů, kteří nám pomohli, se o nás vyjadřovalo jako o holubech, a někdy ještě hůř. Je svět opravdu tak krutý?

„Jak je možné, že o nás všichni mluví jako o holubech?“ zeptal se Gadžo, který byl nucen uhasit svou nepřekonatelnou žízeň ve špinavé louži koupelové vody na chodníku.

„Možná vědí něco, co my ne,“ spekuloval Petřík.

„Je to jen slepý předsudek,“ trval jsem na svém. „Předsudek a nevědomost. Kdo je ten největší intelektuál, kterého známe?“

„Já!“ navrhoval Petřík.

„To těžko,“ odpověděl jsem. „Tohoto označení si zasluhuje jedině doktor Milbrene. A jak nás tenhle světově proslulý vědec oslovoval?“

„Říkával: Ahoj, kluci,“ odpověděl Gadžo.

„Přesně tak,“ povídám. „Oslovoval nás jako lidi. Podle jeho vědeckého názoru jsme lidé. A mně tahle informace plně postačuje.“

„Mně taky,“ řekl Gadžo. „To se mi ale ulevilo. Kromě celé té mizérie se o mě ještě pokoušela hluboká krize ztráty identity.“

„Cítím vůni sherry,“ prohlásil Petřík.

„Já taky,“ řekl Gadžo. „Vychází odtamtud.“

Pár kroků od náměstí Union Square nás dovedlo k velice lákavému podniku s blikajícími žárovkami nad vchodem, z něhož se ozývalo rytmické cinkání a výbuchy smíchu. Otevřenými dveřmi byla vidět chodba se zarámovanými obrázky zakaboněných mužů s čísly na prsou. Mnozí z nich svírali ve svých mohutných, svalnatých křídlech tlusté dřevěné tyče.

„Že by útočiště před mrazivou nocí?“ zamyslel se Gadžo.

„Možná ano, možná ne,“ zachovával si svou skepsi Petřík. „Jen si vzpomeňte, co se stalo dnes ráno v tom hotelu.“

„V takových situacích musíme použít psychologii,“ řekl jsem. „Mám plán.“

*

„Panebože,“ řekl rudolící muž na vysoké stoličce bez opěradla, „podívejte, co se nám to tady vyrojilo.“

„Dneska už si asi další sherry nedám, Harry,“ řekla postarší ženská chlapovi v bílé košili, který stál za mohutným dřevěným pultem. „Už mně začínaj jít voči šejdrem. Mám pocit, že vidím tancující holuby.“

„Jen si klidně dej eště jednu,“ uklidnil ji ten muž a nalil jí z láhve hnědou tekutinu. „Já je vidim taky.“

„Musíme zůstat pohromadě,“ zašeptal jsem a v pravidelných intervalech jsem vykopával nohama a kýval do toho hlavou. „A snažte se držet rytmus!“

Všichni v místnosti ztuhli a koukali na nás, včetně toho pomačkaného chlapa bez peří, který vydával cinkavé zvuky u velké dřevěné bedny.

„Dnes mi to fakt šlape,“ prohlásil a přešel do rychlejšího tempa. „Dokonce jsem přilákal i pár holubů z ulice!“

„De ti to, Jožko,“ připojila se ta obstarožní ženská. „Seš fakt třída.“

„Ať si říká, kdo chce co chce,“ ozval se podsaditý muž, který v ruce třímal krajáč se zlatohnědým mokem s přetékající mýdlovou pěnou. „Noční život v San Franciscu nemá na světě obdoby. Dokonce i holubi tu sou tanečníci vod narození.“

„Hej, Harry,“ zavolala ta ženská. „Podej mi pár slámek. Támhle ty zlatý.“

Muž za pultem jí podal tři lesklé tyčky z umělé hmoty. Žena si přidržela své neuvěřitelně mladistvě vyhlížející peří na hlavě, sehnula se a opatrně podala každému z nás jednu tyčku do zobáku.

„A teď to, Jožko, rozbal,“ řekla.

„Jasně, Effi,“ odpověděl Jožka.

„To je Effi Perinová,“ vydechl Gadžo a upustil svou slámku.

„Panebože, ta se ale spustila,“ poznamenal Petřík, a aniž změnil rytmus, posunky pobízel Gadža, aby zvedl svou slámku ze země.

„Možná že to není ta stejná Effi,“ zašeptal jsem a horlivě pokračoval v tanečních variacích, přičemž jsem točil slámkou jako Petřík.

„Škoda, že nemaj malý cylindry,“ řekla Effi. „Bylo by to jako v tom představení v El Maroccu tenkrát v třiačtyřicátým.“

„Ať si říká, kdo chce co chce,“ nechal se slyšet mohutný chlap upíjející mydliny, „byla to ta nejkrásnější doba na světě.“

„Jó, Bille, ta ze všech nejkrásnější,“ souhlasila Effi. „Celý den sem hulila a celou noc protancovala. Kdy sme vlastně spali, Bille? Spali sme vůbec?“

„Tenkrát sme přece vůbec nespali, Effi. Nikdo tenkrát nespal. Život byl tehdy úžasnej.“

Když hudba dohrála, lidé odložili sklenice a hlasitě tloukli křídlem o křídlo.

„Ať si říká, kdo chce co chce,“ řekl Bill, „tohle sem eště neviděl.“

„Úžasný,“ souhlasila Effi. „Mnohem lepší než filmy s malou Shirley Templeovou.“

„Vemte ty kluky sem k baru,“ zaburácel Bill. „Já jim koupim pár buráků.“

V mžiku nás vyzvedli na lesklý dřevěný pult, na kterém byly louže neuvěřitelně chutných tekutin a plno bílých nádob s hořícími cigaretami. Konečně jsme našli zaslíbenou zemi!

Všichni jsme ignorovali buráky, které nám nabízel Bill, a zatímco Petřík ukořistil Effiinu lakyštrajtku, Gadžo a já jsme ponořili zobáky do její sklenice. Nápoj v ní byl neuvěřitelně sladký a možná příliš vychlazený, ale nebylo pochyb, že je to skutečně ono: sherry!

„Tak se na to podívejte,“ užasle vydechla Effi. „Něco takovýho jsem jakživ neviděla.“

„Ať si říká, kdo chce co chce,“ prohlásil Bill, „tak dobře sem se nebavil už leta!“

Někdo mi vrážel obrovské kovové klíny do mozku, jeden za druhým s mučivou pravidelností. Pak jsem nabyl vědomí a zjistil jsem, že to byl jen sen, akorát že z nějakého důvodu ty strašné rány kladivem pokračovaly i nadále.

„Myslím, že jsem oslepl,“ zasténal Gadžo. „Všechno vidím hnědě.“

„Je to středně hnědá barva jakoby přerušovaná nepravidelnými žebry?“ upřesňoval situaci Petřík.

„Jo, tak nějak by se to dalo popsat. Ale oči mě tak bolí, že to nemohu určit přesně.“

„Já to taky vidím,“ odpověděl Petřík. „Není to tím, že bys oslepl.“

„Kde, kde to jsme?“ slyšel jsem skřehotat svůj hlas.

„Mě se neptej,“ řekl Gadžo. „Poslední, nač si pamatuju, je, že jsem srkal sherry a do toho ti staroši v šedým zpívali cosi o tom nádherným světě.“

„To byli přece ti šéfové od policie,“ řekl Petřík a přikryl si oči křídlem.

„To ale byla veselá kopa,“ poznamenal jsem a zoufale jsem se snažil zaujmout takovou pozici, abych měl hlavu níž než kolena. „Proč byli tak rozdovádění?“

„Copak si nevzpomínáš? Vsadili se přece s barmanem Harrym a vyhráli padesát babek,“ vysvětloval Petřík.

„A proč vlastně?“ zeptal jsem se. Každá jednotlivá slabika, kterou jsem vyslovil, mi rozdrnčela hlavu další vlnou bodavé bolesti.

„Vsadili se, kolik jsme toho schopni vypít.“

„Ach ano, už si vzpomínám,“ řekl jsem. Mlha se začala pomalu zvedat. V zobáku jsem měl jako v polepšovně. „Harry se vsadil, že nevypijeme celou sklenku krémového sherry.“

„Ukázalo se, že se sekl,“ řekl Gadžo. „Škoda jen, že tam nebyl náš nebohý spoluklecník Valda. To bychom pak byli schopni urazit celou láhev.“

„Myslím, že se nám to podařilo i tak,“ řekl Petřík. „Nikdy už nebudu tančit mambo.“

„Cítím tady cigaretu,“ nasál Gadžo. „Lakyštrajtky, řekl bych.“

„Dobré jitro, moji malí umělci,“ pronesl povědomý hlas. Hnědý strop se náhle rozpůlil a nad námi se skláněla Effiina hrůzostrašně flekatá a napuchlá tvář s lakyštrajtkou visící z koutku příšerného zobanu. Její mladistvé bujné peří na hlavě se změnilo v opelichaná šedá peříčka.

„Tak jak se mají mí úžasní tanečníci? Hmm, vypadá to, že nic moc. Vy kluci vypadáte stejně mizerně jako já. Nebo že byste byli holky? Na tom stejně nesejde. Tak pojďte.“

Jednoho po druhém nás Effi vytáhla z naší hnědé cely z vlnité lepenky a jemně nás postavila na oprýskaný stůl. Nedaleko stála bez hnutí očividně umělá lidská hlava s Effiiným zlatohnědým mladistvým peřím. Rozkašlal jsem se a zvedl se mi žaludek z pohledu na tu nejmenší, nejnarvanější a nejzaneřáděnější místnost, jakou jsem kdy viděl.

„Nejsme tu pravda jako v zazobanejch Pacific Heights,“ řekla a típla cigaretu do talíře posázeného špačky, „ale úplnej kanál to zas taky není.“ Chvíli šmátrala po kapsách svého dlouhého beztvarého županu a pak vytáhla tři čerstvé lakyštrajtky z balíčku na stole, strčila si je do pusy a připálila si zlatým zapalovačem.

„Tady máte, kluci. Zakuřte si, než splaším něco k snědku. Snažte se je neupustit. Panu Patelovi vadí, když nám na pokojích hoří.“

„Mějte oči na stopkách, někde tu musí být Sam Spade,“ zašeptal Gadžo, když vyfukoval kouř.

„Jestli se schovává někde tady v místnosti,“ odpověděl Petřík a slastně si pochutnával na cigaretě, „musel by to být trpasličí hadí muž.“

Odněkud z hromady vytáhla Effi kulatý kovový předmět a zapojila ho do zdi. Během pár vteřin začal smrdět a rudě žhnout.

„Kampak sem asi zašila pánev?“ pronesla a rozhlížela se po pokoji. „Ach tady. Kdo by to řekl, že za tuhle elegantní kapradinu.“ Vytáhla malou černou pánvičku odkudsi za ježatou olezlou kytkou a položila ji na rozpálenou plochu. Pak vzala z šuplíku, který přetékal spodním prádlem, dva oválné předměty, rozťukla je šikovně o opěradlo židle a vyprázdnila jejich slizovitý obsah do horké pánve. Ozvalo se mohutné prskání.

„Pan Patel je zásadně proti vaření na pokojích,“ řekla, když míchala bublající směs kovovým ramínkem na šaty. „Proto vás, kluci, musím požádat, abyste tuto hostinu uchovali v tajnosti. To víte, že bych si radějc dala něco naproti v hotelu Clift, ale zrovna teď mám hluboko do kapsy. Včera v noci sme to pěkně roztočili. Ale nic si z toho nedělejte. Ten popel klepejte tady do popelníku. Vy ste ale čistotní kuřáci. Škoda že toho chlastu tolik nevydržíte. Když sme včera končili, vypadali ste – odpusťte, že to tak řikám – pěkně na sračku. Do rána by vás zblajzla nějaká kočka, tak se s váma hodná tetička Effi vláčela domů v bedně od ginu. Tak, myslím, že je to hotový. Teď to, chlapci, típneme, ne?“

Effi zamáčkla naše cigarety, kydla trochu té míchaniny z pánve na špinavý papírový talíř a postavila ho před nás.

„Tak jezte, kluci,“ řekla. „A nemusíte z toho bejt naměkko, technicky vzato tady o kanibalismus nejde.“

Opatrně jsem ochutnal. Zjistil jsem, že jde o stejnou žlutou houbovitou hmotu, do které jsem se namočil včera v tom hotelu. Kývl jsem na kamarády a všichni jsme se hltavě pustili do jídla.

„Sem ráda, že ste měli včera možnost seznámit se s Billem,“ řekla naše hostitelka. Nabírala si směs nářadím z umělé hmoty přímo z pánve. „Je to sympaťák, co? Abych řekla pravdu, mám na něho zálusk. Doufám, že mě pozve na rande. Je to pěkná dřina, někam to kočírovat, protože chlapi sou dneska tak bázliví. Všimli ste si toho? Když sou úplně mladí, sou před holkama celí nesví. Pak se dostanou do stadia, kdy berou všechno jako smrt, ale pak zase začnou bejt stydliví. Stanou se z nich přecitlivělí pětasedmdesátiletí panici. Takže ženská to musí pěkně zavonačit, aby se k nim vůbec dostala. Snadno se vylekaj, všimli ste si?“

„O čem ta ženská mluví?“ zeptal se Gadžo a snídani měl rozmazanou po celém zobáku i na hlavě.

„O sexu,“ odpověděl Petřík.

„Ach tak,“ řekl Gadžo stydlivě.

*

Po snídani nám všem Effi opět zapálila cigaretu a otočila knoflíkem černé krabice hned vedle umělé lidské hlavy. Veliké okno na černé bedně se rozsvítilo a v něm se objevili malí dvourozměrní lidé v tenkých obepnutých šatech, kteří skákali nahoru a dolů do rytmu taneční hudby.

„Je čas na ranní cvičení,“ řekla Effi, posadila se na židli a pozorovala hýbající se lidičky v bedně. Všiml jsem si, že tahá z cigarety přesně podle rytmu. Rozhodli jsme se ji v tom následovat.

„Hohoho, vám to ale jde, kluci,“ řekla. „Máte fakt talent. Ale nepřehánějte to. My kuřáci nejsme stavění na příliš namáhavý aerobik. Věřili byste, že sem mívala tělo jako tydle holky?“ Zasmála se a vykašlala oblak modrého kouře. „Ale nechtějte ani vědět, co všechno jsem pro to musela udělat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Holubí mambo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.