Copyright © 2000 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: ON WRITING

Translation © David Petrů, 2005, 2015

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-753-3 (ePub)

ISBN 978-80-7306-752-6 (mobi)

Upřímnost nade vše.

– MIGUEL DE CERVANTES

Lhářům se vede nejlíp.

– ANONYM

Obsah

PRVNÍ PŘEDMLUVA

DRUHÁ PŘEDMLUVA

TŘETÍ PŘEDMLUVA

CURRICULUM VITAE

CO JE TO PSANÍ

SKŘÍŇKA S NÁŘADÍM

O PSANÍ

O ŽIVOTĚ: POSTSKRIPTUM

A DODATEK: DVEŘE ZAVŘENÉ, DVEŘE OTEVŘENÉ

PRVNÍ PŘEDMLUVA

Počátkem devadesátých let (psal se asi tak rok 1992, ale těžko říct, na dobré časy si člověk těžko vzpomene přesně) jsem se přidal k rokenrolové kapele, v níž hráli téměř samí spisovatelé. The Rock Bottom Remainders se zrodili především díky Kathi Kamen Goldmarkové, nakladatelce a hudebnici ze San Franciska. Ve skupině hráli například Dave Barry na sólovou kytaru, Ridley Pearson na baskytaru, Barbara Kingsolverová na klávesy, Robert Fulghum na mandolínu a já na rytmickou kytaru. Měli jsme také trio „mladičkých“ sboristek à la Dixie Cups, které obyčejně tvořily Kathi, Tad Bartimusová a Amy Tanová.

Původně jsme společné hraní plánovali jako jednorázovou záležitost – měli jsme absolvovat dvě vystoupení na sjezdu amerických knihkupců, sklidit trochu smíchu, na tři čtyři hodinky získat zpět své promarněné mládí a pak si zas jít každý svou cestou.

Skončilo to ale úplně jinak, protože skupina se vlastně nikdy tak docela nerozpadla. Společné hraní nás totiž tak bavilo, že se nám s ním nechtělo přestat, a za přispění několika „neliterárních“ saxofonistů a bubeníků (a v počátcích samozřejmě s Alem Kooperem, naším muzikantským guru, v samotném jádru skupiny) nám to celkem i znělo. Rádi byste i zaplatili, abyste si nás mohli poslechnout. Sice ne tolik jako za U2 nebo za E Street Band, ale přece jen byste „pustili chlup“, jak se říká. Podnikli jsme jedno turné, napsali jsme o něm knihu (moje žena nás fotografovala a tančila, kdykoli ji to popadlo – což znamená každou chvíli) a občas si spolu zahrajeme dodnes, někdy jako The Remainders, někdy jako Raymond Burr’s Legs. Osazení se postupně mění – Barbaru u kláves nahradil fejetonista Mitch Albom a Al Kooper od skupiny odešel, protože se nepohodli s Kathi –, ale zdravé jádro zůstalo ve složení Kathi, Amy, Ridley, Dave, Mitch Albom a já… plus Josh Kelly na bicí a Erasmo Paolo na saxofon.

Děláme to kvůli muzice, ale taky proto, že je nám spolu dobře. Máme se navzájem rádi a těší nás, že si občas můžeme popovídat o skutečné práci, o té každodenní dřině, o níž nám lidi neustále říkají, že s ní nesmíme skončit. Jsme spisovatelé a nikdy se jeden druhého neptáme, kam chodíme na nápady; víme, že to nevíme.

Jednou večer, když jsme před vystoupením v Miami Beach večeřeli v čínské restauraci, jsem se zeptal Amy, jestli ji napadá nějaká otázka, kterou při dotazech z publika následujících po takřka každém veřejném vystoupení ještě nikdy nedostala – taková otázka, na jakou před davem užaslých fanoušků, před nimiž člověk předstírá, že si neobléká kalhoty po jedné nohavici jako všichni ostatní, ještě nikdy nemusela odpovídat. Amy se zarazila, důkladně se nad tím zamyslela a pak řekla: „Nikdo se nikdy neptá na jazyk.“

Jsem jí za tuhle větu nesmírně vděčný. Už přes rok jsem si pohrával s myšlenkou, že bych napsal takovou kratší knížku o psaní, ale zatím jsem se do toho nechtěl pustit, protože jsem příliš nedůvěřoval svým vlastním motivům – proč chci psát o psaní? Proč si myslím, že k tomuhle tématu mám co říct?

Nabízí se odpověď, že člověk, který prodal tolik beletrie jako já, prostě k psaní musí mít co říct, jenže odpovědi, co se takhle nabízejí samy, nemusejí být vždycky ty správné. Kentucký plukovník Sanders možná prodal spoustu smažených kuřat, ale nejsem si jistý, jestli by někdo z nás chtěl vědět, jak je připravoval. Jestli jsem měl být natolik troufalý, abych lidem říkal, jak mají psát, potřeboval jsem k tomu přece jen lepší důvod než jen své úspěchy a popularitu. Jinak řečeno, nechtěl jsem napsat knihu, ani takhle krátkou, pokud bych se po ní cítil jako literární tlachal nebo neskutečný blb. Takových knih – i autorů – už je na trhu víc než dost.

Jenže Amy měla pravdu: nikdo se nikdy neptá na jazyk. Jistě, ptají se na něj DeLillů a Updikeů a Styronů, ale ne spisovatelů populární literatury. Přitom spousta nás proletářů na jazyk taky dbá, podle svých skromných možností, a opravdu nám leží na srdci umělecká i řemeslná stránka vyprávění příběhů na papíře. V následujících kapitolách jsem sepsal, stručně a prostě, jak jsem se k tomuhle řemeslu dostal, co o něm dnes vím a jak ho vykonávám. Je to o každodenní dřině; je to o jazyce.

Tuto knihu věnuji Amy Tanové, která mi velice jednoduše a jasně řekla, že je naprosto v pořádku, když ji napíšu.

DRUHÁ PŘEDMLUVA

Tahle kniha je krátká, protože většina knih o psaní je plná žvástů. Spisovatelé, včetně zde zúčastněného, sami moc dobře nerozumějí tomu, co dělají – nevědí, proč to funguje, když je to dobré, ani proč to nefunguje, když je to špatné. Usoudil jsem, že čím bude kniha kratší, tím míň v ní bude žvástů.

Jedinou významnou výjimkou z onoho pravidla o žvástech jsou Základy stylistiky (The Elements of Style) od Williama Strunka jr. a E. B. Whitea. V téhle knize najdete rozpoznatelných žvástů jen málo, pokud vůbec nějaké. (Je samozřejmě krátká; se svými pětaosmdesáti stranami dokonce mnohem kratší než tahle.) Hned na tomto místě bych rád řekl, že každý začínající spisovatel by si měl Základy stylistiky přečíst. Pravidlo 17 v kapitole Principy kompozice zní: „Vypouštějte zbytečná slova.“ Budu se ho tu snažit dodržovat.

TŘETÍ PŘEDMLUVA

Jedno z pravidel našeho cechu, které tu nikde není řečeno výslovně, zní: „Redaktor má vždycky pravdu.“ Praxe je ovšem taková, že žádný spisovatel si nevezme k srdci všechny rady svého redaktora; jeden každý z nich zhřešil a žádný nedosáhl redaktorské dokonalosti. Jinak řečeno: psát je lidské, redigovat božské. Tuhle knihu, jako ostatně tolik mých románů, redigoval Chuck Verrill. A jako obyčejně, Chucku, jsi byl božský.

– Steve

CURRICULUM VITAE

Ohromný dojem na mě udělal životopis Mary Karrové Klub lhářů. Nejen svou nevázaností, svou krásou a autorčiným půvabným postižením hovorového jazyka, ale především svou úplností – ta ženská si ze svého mládí pamatuje prostě všechno.

Se mnou je to jiné. Já prožil divné, rozhrkané dětství v neúplné rodině, když jsem byl malý, často jsme se stěhovali a máma nás s bráchou čas od času svěřovala do péče některé ze svých sester, protože – tím si ale nejsem stoprocentně jistý – nás po finanční a citové stránce prostě nebyla schopná trvale zvládat. Možná se ale jen snažila najít našeho otce, který nadělal spoustu dluhů a pak, když mně byly dva a mému bráškovi Davidovi čtyři, od nás utekl. Pokud ano, nikdy se jí to nepodařilo. Moje máma, Nellie Ruth Pilsburyová-Kingová, byla jednou z prvních amerických emancipovaných žen, i když ne z vlastní vůle.

Mary Karrová předkládá své dětství jako takřka jednolité panoráma. To moje připomíná spíš zamlženou krajinu, z níž tu a tam vystupují vzpomínky jako osamělé stromy… stromy, co vypadají, že by vás možná nejradši popadly a sežraly.

Na následujících stránkách vás čeká hrstka těchto vzpomínek, plus rozmanité momentky z poněkud souvislejších dnů mého dospívání a prvních let dospělosti. Není to životopis v onom literárním smyslu, spíš jakési curriculum vitae – můj pokus ukázat, co formovalo jednoho spisovatele. Ne, co jednoho spisovatele stvořilo; nevěřím, že by spisovatele mohlo něco stvořit, ani okolnosti, ani jeho vlastní umíněnost (ačkoli kdysi jsem těmhle věcem věřil). Potřebné vybavení musíte prostě dostat do vínku. V žádném případě se ale nejedná o vybavení nějak výjimečné; podle mě má spousta lidí alespoň nějaké spisovatelské a vypravěčské nadání a tohle nadání se rozhodně dá kultivovat a vybrušovat. Kdybych tomu nevěřil, bylo by psaní téhle knihy zbytečná ztráta času.

Takhle to tedy bylo se mnou, nic víc v tom nehledejte – nesouvislý růst, v němž sehrály svou roli ctižádost, touha, štěstí a trocha toho talentu. Nesnažte se číst mezi řádky a nepátrejte po nějaké červené niti, která by se táhla celou knihou. Žádná tu není – jen pár momentek, a většina z nich navíc trochu rozostřená.

1

Má nejstarší vzpomínka je na to, jak si představuju, že jsem někdo jiný – konkrétně, jak si představuju, že jsem mistr Lamželezo z cirkusu Ringling Brothers. To bylo u tety Ethelyn a strýčka Orena v Durhamu v Maine. Teta si to poměrně živě vybavuje a tvrdí, že mi tehdy byly tak dva a půl, možná tři roky.

Našel jsem si v rohu garáže betonovou tvárnici a podařilo se mi ji zvednout. Pomalu jsem ji nesl přes hladkou betonovou podlahu garáže – ovšem v duchu jsem byl samozřejmě oblečený do trikotu z nějaké zvířecí kůže (nejspíš pardálí) a nesl jsem tvárnici přes arénu. Obrovský dav ani nedýchal. Můj pozoruhodný výkon sledovalo ostré modrobílé světlo reflektoru. Publikum mělo v užaslých tvářích jasně napsáno, že tak neuvěřitelně silné dítě ještě nevidělo. „A to jsou mu teprve dva!“ zašeptal kdosi nevěřícně.

Bohužel jsem netušil, že si ve spodní části tvárnice postavily malé hnízdo vosy. Jednu z nich nejspíš naštvalo, že jim stěhuju příbytek, vylétla ven a dala mi žihadlo do ucha. Bolest to byla stejně oslňující jako bodnutí jedovaté inspirace. Byla to ta nejhorší bolest, jakou jsem za svůj krátký život poznal, nicméně primát si udržela jen několik vteřin. Když jsem si pustil tvárnici na bosou nohu a rozdrtil si všech pět prstů, na vosu jsem dočista zapomněl. Už si nevzpomínám, jestli mě odvezli k doktorovi, a nevzpomíná si na to ani teta Ethelyn (strýček Oren, jemuž zákeřná tvárnice bezpochyby patřila, je už bezmála dvacet let na onom světě), zato si ale vzpomíná na žihadlo, na rozdrcené prsty a na mou reakci. „Jak ty jsi ječel, Stephene! Měl jsi tehdy hlas jako siréna.“

2

Asi o rok později jsme byli s mámou a s bráškou ve West De Pere ve Wisconsinu. Netuším proč. Ve Wisconsinu bydlela další z máminých sester, Cal (za druhé světové války královna krásy Ženských pomocných armádních sborů), se svým žoviálním manželem, oddaným pivařem, a máma se možná přestěhovala, aby jim byla blíž. Pokud ano, pak si ale nevzpomínám, že bych Weimerovy vídal nějak častěji. Vlastně mám pocit, že jsme se s nimi nevídali skoro vůbec. Máma někde pracovala, ale nevzpomínám si kde. Možná v pekárně, ale myslím, že to přišlo až později, když jsme se přestěhovali do Connecticutu, abychom bydleli poblíž tety Lois a jejího manžela (Fred na pivo moc nebyl a ani o žoviálnosti se u něj nedalo mluvit; byl to nakrátko ostříhaný taťka, bůhvíproč pyšný na to, že jezdí v kabrioletu se zataženou střechou).

Během onoho wisconsinského období se u nás vystřídala řada slečen na hlídání. Nevím, jestli od nás odcházely proto, že jsme byli s Davidem taková čísla, nebo proto, že si nacházely lépe placenou práci, nebo snad proto, že máma trvala na vyšší úrovni, než k jaké byly ochotny se povznést; vím jen to, že jich byla spousta. Nejjasněji se mi vybavuje jistá Eula – nebo možná Beulah. Bylo jí nějakých -náct, byla velká jako stodola a hodně se smála. Eula-Beulah měla báječný smysl pro humor, to jsem poznal už ve svých čtyřech letech, ale byl to nebezpečný smysl pro humor – v každém výbuchu smíchu, který doprovázelo plácání rukama, natřásání zadku a pohazování hlavou, jako by se ukrývalo hromobití. Když občas vidím ty záběry ze skryté kamery, jak vychovatelky a slečny na hlídání zničehonic popadne rapl a začnou mlátit děti, pokaždé si vzpomenu na své dny s Eulou-Beulou.

Byla na mého bratra Davida stejně tvrdá jako na mě? Nevím. On v žádné z těch vzpomínek nevystupuje. Jeho by navíc nebezpečné větry hurikánu Eula-Beulah tolik neohrožovaly; v šesti letech už chodil do první třídy, a po většinu dne byl tudíž z dostřelu.

Eula-Beulah například s někým telefonovala, smála se u toho a mávla na mě, ať jdu k ní. Vzala mě do náruče, zlechtala mě, až jsem se začal chichotat, a pak mi zničehonic vlepila takový pohlavek, že jsem se svalil na zem. Pak mě začala lechtat bosýma nohama, dokud jsme se oba znovu nerozesmáli.

Eula-Beulah trpěla plynatostí – prděla hlasitě a nevábně. Když to na ni někdy přišlo, povalila mě na gauč, zamáčkla mi obličej svou zadnicí ve vlněné sukni a ulevila si. „Prásk!“ vykřikla vesele. Připadal jsem si jako uprostřed ohňostroje bahenních plynů. Vzpomínám si na tmu, na pocit, že se dusím, i na to, jak se směju. Ono to totiž bylo sice do jisté míry děsivé, ale do jisté míry i legrační. Eula-Beulah mě v mnoha ohledech připravila na literární kritiku. Když vám stokilová slečna prdne s výkřikem prásk! přímo do obličeje, může vám takový Village Voice nahnat hrůzu už jen máločím.

Nevím, jak dopadly ostatní slečny na hlídání, ale Eula-Beulah dostala padáka. Kvůli vajíčkům. Jednou ráno mi Eula-Beulah usmažila k snídani vejce. Snědl jsem ho a poprosil o další. Eula-Beulah mi usmažila druhé a zeptala se, jestli chci ještě jedno. V očích měla pohled, který jasně říkal: „Kdepak, na další už si netroufneš, Steve.“ Tak jsem si o ně řekl. A ještě o jedno. A tak dál. Myslím, že jsem skončil u sedmi – ano, sedmička mi poměrně pevně utkvěla v paměti. Možná nám došla vejce. Možná jsem začal fňukat. Nebo možná Eula-Beulah dostala strach. Nevím, ale každopádně bylo dobře, že ta hra skončila už u sedmi. Sedm vajec je na čtyřleté dítě docela dost.

Chvíli mi bylo dobře, ale pak jsem všechno vyklopil na podlahu. Eula-Beulah se rozesmála, pak mi dala pohlavek, strčila mě do skříně a zamkla mě tam. Prásk. Kdyby mě zamkla do koupelny, možná by nepřišla o práci, jenže to se nestalo. Mně osobně pobyt ve skříni nijak zvlášť nevadil. Byla tam tma, ale vonělo to tam máminým parfémem Coty a pod dveřmi se táhla uklidňující linka světla.

Odplížil jsem se pod máminými kabáty a šaty až dozadu. Začal jsem krkat – táhlé, hlasité krkance, které pálily jako oheň. Nepamatuju si, že by mi bylo zle od žaludku, ale muselo mi být, protože když jsem otevřel pusu, že si ještě jednou krknu, znovu jsem se pozvracel. Přímo mámě na boty. To byl konec Euly-Beuly. Když se máma vrátila z práce, chrápala slečna na hlídání na gauči a malý Stevie byl zamčený ve skříni, taky chrápal, jenže mu k tomu ve vlasech zasychala nestrávená smažená vajíčka.

3

Pobyt ve West De Pere nebyl ani dlouhý, ani úspěšný. Z našeho bytu ve třetím patře nás nechali vystěhovat, když jeden soused zahlédl, jak brácha leze po střeše, a zavolal policii. Nevím, kde tou dobou byla máma. A taky nevím, kde byla slečna na hlídání pro ten týden. Vím jen to, že já byl v koupelně, stál jsem bosýma nohama na karmě a sledoval, jestli brácha z té střechy spadne, nebo se v pořádku vrátí do koupelny. Vrátil se. Dneska je mu pětapadesát a žije v New Hampshiru.

4

Když mi bylo asi pět nebo šest, zeptal jsem se jednou mámy, jestli někdy viděla někoho umřít. Řekla, že ano, že viděla jednoho člověka umřít a slyšela dalšího. Zeptal jsem se, jak je možné někoho slyšet umřít, a ona mi vysvětlila, že šlo o nějakou holku, která se ve dvacátých letech utopila u Proutovy šíje. Plavala prý až za okraj zátoky, nemohla se vrátit a začala křičet o pomoc. Několik mužů se k ní pokoušelo dostat, ale ten den se v zátoce vytvořil mocný spodní proud, a proto se všichni museli vrátit. A tak tam nakonec mohli jen postávat na břehu, turisté i místní, včetně dívky, která se měla stát mou mámou, čekat na záchranný člun, který nikdy nepřiplul, a poslouchat křik té holky, dokud jí nedošly síly a nezmizela pod hladinou. Její tělo nakonec vyplavilo moře v New Hampshiru, vyprávěla máma. Zeptal jsem se, kolik té holce bylo. Máma odpověděla, že čtrnáct, pak mi přečetla kousek komiksu a poslala mě do postele. Časem mi pak vyprávěla i o tom člověku, kterého umřít viděla – šlo o nějakého námořníka, který skočil ze střechy hotelu Graymore v Portlandu v Maine a přistál na ulici.

„Rozplácl se tam,“ řekla máma naprosto věcným tónem. Pak se odmlčela a po chvíli dodala: „Vystříklo z něj takové zelené něco. Nikdy na to nezapomenu.“

Tak to jsme dva, mami.

5

Většinu z těch devíti měsíců, které jsem měl strávit v první třídě, jsem strávil v posteli. Moje problémy začaly spalničkami – zcela běžný případ – a pak se vytrvale zhoršovaly. Opakovaně se mi dělal „pruhovaný krk“ (jak jsem si omylem myslel, že se to nazývá); ležel jsem v posteli, pil studenou vodu a představoval si, jak můj krk zevnitř zdobí střídavé pruhy červené a bílé (možná to ani nebylo zas tak daleko od pravdy).

Pak se k tomu časem přidaly i moje uši a máma jednoho dne zavolala taxík (ona sama neřídila) a odvezla mě k doktorovi příliš důležitému na to, aby navštěvoval pacienty doma – k ušnímu specialistovi. (Bůhvíproč jsem získal dojem, že se takovému lékaři říká otiolog.) Mně bylo celkem fuk, jestli se specializuje na díru v uších, nebo v zadku. Měl jsem čtyřicítku teplotu a pokaždé, když jsem polkl, rozsvítily se mi tváře bolestí jako jukebox.

Doktor mi prohlédl uši – přičemž déle se věnoval (aspoň myslím) tomu levému. Pak mě položil na bílý stůl. „Zvedni se na chvilku, Stevie,“ požádala mě sestra a rozprostřela mi pod hlavu velký kus savé látky – nejspíš nějakou plenu –, takže když jsem si znovu lehl, měl jsem ji pod tváří. Měl jsem vytušit, že je cosi shnilého v království dánském. A kdo ví, možná jsem to vytušil.

Ucítil jsem ostrý pach alkoholu. A zaslechl cvaknutí, jak ušař otevřel sterilizátor. Spatřil jsem v jeho ruce jehlu – připadala mi stejně dlouhá jako pravítko, co jsem nosil v penálu – a ztuhl jsem. Doktor se konejšivě usmál a pronesl lež, za kterou by se lékaři měli okamžitě zavírat (a na dvojnásobně dlouhou dobu, pokud tu lež řeknou dítěti): „Jen klid, Stevie, nebude to bolet.“ Uvěřil jsem mu.

Zasunul mi jehlu do ucha a propíchl mi bubínek. Té bolesti se nevyrovnalo nic, co jsem od té doby zažil – trochu se jí blížil snad jen ten první měsíc v nemocnici po tom, co mě v létě 1999 srazila dodávka. Tahle bolest sice trvala déle, ale nebyla tak intenzivní. Propíchnutí bubínku bolelo tak, že se to vůbec nedá vypovědět. Zařval jsem. Uvnitř v hlavě se mi ozval zvláštní zvuk – takové hlasité mlasknutí. Z ucha mi začalo vytékat něco teplého – jako bych se rozbrečel z nesprávného otvoru. Přestože jsem v tu chvíli už víc než dost brečel z těch správných. Zvedl jsem svou uslzenou tvář a nevěřícně se podíval na ušaře a jeho sestru. Pak jsem sklopil oči k té látce, kterou sestra rozložila po vrchní třetině stolu. Byla na ní velká mokrá skvrna. A taky tenké nitky žlutého hnisu.

„Ale no tak,“ pronesl ušař a poplácal mě po rameni. „Byl jsi statečný kluk, Stevie, a už to máš za sebou.“

Příští týden máma zavolala taxík, vrátili jsme se k ušaři a já se znovu ocitl na boku se savou látkou pod hlavou. Ordinací se znovu rozlezl pach alkoholu – pach, který si dosud, jako asi spousta lidí, spojuji s bolestí, nemocí a strachem – a ušaři se v ruce znovu objevila dlouhá jehla. Opět mě ujistil, že to nebude bolet, a já mu opět uvěřil. Ne úplně, ale přece jen dost na to, abych byl tiše a nechal si zasunout jehlu do ucha.

A bolelo to. Skoro stejně jako poprvé. A to mlasknutí uvnitř v hlavě bylo ještě hlasitější; tentokrát to bylo, jako by si dávali dva obři pusu („hubana“, jak jsme říkávali). „Ale no tak,“ ozvala se sestra, když bylo po všem a já tam ležel s brekem v loužičce vodovatého hnisu. „Jen to trochu štípne a nechtěl bys přece ohluchnout, že ne? Krom toho už to máš za sebou.“

Věřil jsem tomu asi pět dní, než znovu přijel taxík. Jeli jsme zpátky k ušaři. Vzpomínám si, jak taxikář říkal mámě, že jestli to děcko okamžitě nezmlkne, tak zastaví a nechá nás vystoupit.

Znovu jsem se ocitl na bílém stole s plenou pod hlavou a máma se usadila v čekárně s časopisem, který nejspíš nebyla schopná číst (nebo si to aspoň rád namlouvám). Opět jsem ucítil ten pach alkoholu a doktor se ke mně otočil s jehlou, která vypadala stejně dlouhá jako moje školní pravítko. Znovu ten úsměv, to přistoupení ke stolu, to ujištění, že tentokrát to bolet nebude.

Tohle opakované propichování bubínku v šesti letech stanovilo jedno z nejpevnějších pravidel mého života: Když mě napálíte jednou, hanba vám. Když mě napálíte podruhé, hanba mně. Když mě napálíte potřetí, hanba nám oběma. Potřetí jsem se na ušařově stole bránil, křičel jsem, házel sebou a bojoval. Kdykoli se jehla ze strany přiblížila k mé hlavě, odrazil jsem ji. Nakonec sestra přivolala z čekárny mámu a společnými silami se jim podařilo udržet mě na tak dlouho, aby doktor dostal jehlu dovnitř. Ječel jsem tak dlouho a tak nahlas, že se slyším ještě teď. Ano, v nějakém hlubokém údolí mé hlavy se ozvěna toho posledního výkřiku rozléhá ještě dnes.

6

Jednoho ponurého studeného měsíce nedlouho poté – byl to zřejmě leden nebo únor 1954, pokud dobře počítám – se taxík vrátil. Tentokrát nebyl specialistou ušař, ale krčař. Máma opět seděla v čekárně, já opět seděl na bílém stole, kolem kterého poletovala sestra, a opět jsem ucítil ten pach alkoholu, pach, při němž se mi dodneška během pěti sekund zdvojnásobí tepová frekvence.

Tentokrát mi naštěstí jen něčím vytřeli krk. Štípalo to a chutnalo odporně, ale po ušařově dlouhé jehle to byla procházka růžovým sadem. Krčař si na čelo nasadil pozoruhodný přístroj. Uprostřed to mělo zrcátko a jasnou, ostrou žárovičku, která svítila jako třetí oko. Dlouho mi prohlížel krk a nutil mě otevírat pusu tak, až mi z toho praštěly čelisti, ale nestrkal do mě žádné jehly, takže mi byl sympatický. Po chvíli mi dovolil zavřít pusu a zavolal dovnitř mámu.

„Problém je v mandlích,“ prohlásil. „Vypadají, jako by mu je rozškrábala kočka. Budou muset ven.“

Pak si vzpomínám, že mě po nějaké době přivezli na vozíku pod ostrá světla. Sklonil se nade mnou muž s bílou rouškou. Stál u hlavy operačního stolu, na němž jsem ležel (v letech 1953 a 1954 jsem neustále polehával po nějakých stolech), takže mi připadal vzhůru nohama.

„Stephene,“ oslovil mě, „slyšíš mě?“

Řekl jsem, že ano.

„Teď se zhluboka nadechni,“ vybídl mě. „Až se probudíš, dostaneš tolik zmrzliny, kolik si jen budeš přát.“

Sklopil mi nad obličej nějaký přístroj. V obrazech mých vzpomínek to vypadá jako přívěsný lodní motor. Zhluboka jsem se nadechl a všechno potemnělo. Když jsem se probudil, skutečně jsem směl sníst tolik zmrzliny, kolik jsem chtěl, což byl povedený vtípek, protože jsem nechtěl žádnou. Krk jsem měl celý nateklý. Ale pořád to bylo lepší než jehlou do ucha. Klidně mi vezměte mandle, jestli musíte, klidně mi dejte nohu do ocelové klece na ptáky, když to jinak nejde, ale bůh mě chraň před otiologem.

7

Ten rok můj bratr David poskočil rovnou do čtvrtého ročníku a já pro změnu úplně přerušil školní docházku. Máma se dohodla s vedením, že jelikož jsem promeškal většinu první třídy, bude nejlepší, když ji na podzim příštího roku začnu nanovo, pokud se uzdravím.

Většinu toho roku jsem strávil buď přímo v posteli, nebo přinejmenším doma. Přečetl jsem zhruba šest tun komiksů, propracoval se až k Tomu Swiftovi a Daveovi Dawsonovi (hrdinnému pilotovi z druhé světové války, jehož letadla neustále „prořezávala vrtulemi vzduch“), načež jsem přešel na Jacka Londona a jeho hrůzostrašné povídky o zvířatech. A po určitém čase jsem začal psát svoje vlastní příběhy. Původní tvorbu předcházely imitace; přepisoval jsem si do bloku slovo za slovem komiksy Combat Casey, a přišlo-li mi to vhodné, doplňoval jsem své vlastní poznámky. „Konečně jsme našli tu zatracenou mapu, co jsme tak dlouho hledali,“ napsal jsem například; ještě asi tak rok nebo dva mi trvalo, než jsem zjistil, že zatracený a ztracený jsou dvě různá slova. Vzpomínám si, že jsem v té době také věřil, že detailista je zubní lékař a že kurva je hodně vysoká žena. Zkurvysyn se potom výborně hodil na basketbalistu. Když je vám šest, tak vám většina losovacích míčků prostě ještě poletuje po osudí.

Nakonec jsem jeden z těchhle obšlehnutých hybridů ukázal mámě, a ta z něj byla úplně vedle – vzpomínám si na její udivený úsměv, jako by se jí ani nechtělo věřit, že její dítě může být takhle šikovné – hotový zázrak. Nikdy dřív se takhle neusmála – přinejmenším ne na mě – a já z toho byl v sedmém nebi.

Zeptala se mě, jestli jsem si ten příběh sám vymyslel, a já musel přiznat, že jsem většinu okopíroval z komiksu. Evidentně ji to zklamalo, což mi trochu zkazilo radost. Nakonec mi blok vrátila. „Napiš něco vlastního, Stevie,“ poradila mi. „Tyhle komiksy jsou hrozný brak – v jednom kuse tam někdo někomu vyráží zuby. Určitě bys to svedl líp. Napiš něco vlastního.“

8

Vzpomínám si, jak ohromný potenciál jsem v tom nápadu vycítil. Jako by mě někdo strčil do obrovské budovy plné zavřených dveří a dovolil mi otevřít, kterékoli budu chtít. Přitom se mi zdálo, že těch dveří je tam víc, než by jediný člověk dokázal otevřít za celý život (a zdá se mi to dodnes).

Nakonec jsem napsal povídku o čtyřech kouzelných zvířátkách, která jezdí ve starém autě a pomáhají malým dětem. Jejich náčelník byl velký bílý králík pan Králík Trik. Ten dělal řidiče. Povídka byla čtyři stránky dlouhá, pracně sesmolená obyčejnou tužkou. Pokud si dobře vzpomínám, nikdo v ní neskočil ze střechy hotelu Graymore. Když jsem ji dokončil, dal jsem ji mámě, která se usadila v obýváku, položila si vedle sebe na podlahu kabelku a celou povídku naráz přečetla. Hned jsem věděl, že se jí líbí – smála se všude, kde se smát měla –, ale těžko říct, jestli se jí líbila proto, že mě měla ráda a chtěla mi udělat radost, anebo proto, že ta povídka byla opravdu dobrá.

„Tuhle jsi odnikud neopsal?“ zeptala se, když dočetla. Řekl jsem, že ne. Prohlásila, že je tak dobrá, že by klidně mohla vyjít v nějaké knížce. Od té doby mě snad žádná pochvala nedokázala potěšit víc než tahle. Napsal jsem čtyři další povídky o panu Králíkovi Trikovi a jeho kamarádech. Máma mi za každou z nich dala čtvrťák a rozeslala je svým čtyřem sestrám, které ji podle mě všechny trochu litovaly. Koneckonců ony byly pořád ještě vdané, je manželé neopustili. Strýček Fred sice neměl moc smyslu pro humor a zatvrzele odmítal stahovat střechu svého kabrioletu, strýček Oren zase dost pil a rozváděl temné teorie o tom, jak Židi vládnou světu, ale aspoň nikam neutíkali. Ruth naproti tomu zůstala sama s miminem v náruči, když ji Don opustil. Přála si, aby aspoň viděly, jak je to mimino talentované.

Čtyři povídky. Každá za čtvrťák. Byl to první dolar, který jsem si v téhle branži vydělal.

9

Přestěhovali jsme se do Stratfordu v Connecticutu. Ale to už jsem chodil do druhé třídy a byl jsem šíleně zamilovaný do jedné dívky z vedlejšího baráku. Přes den si mě sice sotva všimla, ale jakmile přišel večer a já se v posteli pomalu začal potápět do říše snů, pravidelně jsme spolu prchali z krutého světa reality. Mou novou učitelkou se stala slečna Taylorová, laskavá dáma s prošedivělým účesem à la Elsa Lanchesterová ve Frankensteinově nevěstě a vypoulenýma očima. „Vždycky když se slečnou Taylorovou mluvím, mám chuť nastavit jí pod ty kukadla dlaň, abych je stačila chytit, kdyby jí náhodou vypadly,“ říkala moje máma.

Náš nový byt se nacházel ve třetím patře na West Broad Street. O blok dál pod kopcem, vedle Teddyho koloniálu a naproti Stavebním materiálům Burretových, se rozkládala velká zarostlá plocha zeleně, kterou vzadu ohraničovala skládka a uprostřed ji protínala železniční trať. Ve své fantazii se na to místo neustále vracím; pod nejrůznějšími jmény se znovu a znovu objevuje v mých povídkách i románech. Děti z románu To tomu říkaly Lada; my tomu říkali džungle. Vypravili jsme se tam s Davem hned poté, co jsme se nastěhovali. Bylo léto. Bylo horko. Byla to paráda. Právě jsme pronikali do tajuplných zelených hlubin tohohle úžasného nového hřiště, když jsem pocítil neodbytnou potřebu dojít si na záchod.

„Dave,“ ozval jsem se. „Pojď domů! Musím tlačit!“ (Tenhle výraz nás pro onu tělesnou funkci naučila používat máma.)

David o tom nechtěl ani slyšet. „Dojdi si do lesíka,“ navrhl mi. Cesta pěšky domů by nám trvala přinejmenším půl hodiny a on neměl chuť ztratit takový kus dobrodružného odpoledne jen proto, že jeho mladší bráška potřebuje na velkou.

„To nemůžu!“ bránil jsem se zděšeně. „Neměl bych se čím utřít!“

„Ale měl,“ uklidnil mě Dave. „Utřeš se nějakým listím. Tak to dělali kovbojové a indiáni.“

V tu chvíli už bylo na cestu domů beztak asi pozdě; neměl jsem tedy na vybranou. Navíc mě nadchla představa, že budu kadit jako kovboj. Představoval jsem si, že jako Shane přidřepávám do křoví s tasenou pistolí v ruce, aby mě ani v tak intimní chvilce nikdo nezaskočil. Vykonal jsem potřebu a očistil se přesně podle bratrova návodu – pečlivě jsem si vytřel zadek několika hrstmi jasně zelených listů. Ukázalo se, že šlo o listy škumpy jedovaté.

Za dva dny už jsem byl červený od lýtek až po lopatky. Penis zůstal ušetřen, ale varlata mi zářila jak brzdová světla. Zadek mě svědil až někam ke kříži. Ale nejhůř na tom byla ruka, kterou jsem se utíral; natekla mi asi jako myšákovi Mickeymu, když ho kačer Donald praštil kladivem, a mezi prsty mi naskákaly obří puchýře. Když praskly, zůstaly po nich hluboké důlky růžového masa. Šest týdnů jsem jako blbec vysedával ve vlažných škrobových lázních, což mě hrozně ponižovalo, a přes zavřené dveře poslouchal, jak se brácha s mámou smějí, poslouchají Petera Trippa v rádiu a hrají černého Petra.

10

Dave byl skvělý brácha, jen byl na desetiletého kluka trochu moc chytrý. Jeho inteligence ho neustále přiváděla do malérů a on jednou přišel na to (patrně poté, co jsem si vytřel zadek tou škumpou), že obvykle není velký problém zatáhnout brášku Stevieho do všeho v okamžiku, kdy to začne smrdět potížemi. Dave po mně nikdy nechtěl, abych na sebe vzal všechnu vinu za jeho časté brilantní průšvihy – nebyl nijak podlý ani zbabělý –, ale několikrát jsem na sebe měl vzít svůj díl. Zřejmě právě proto jsme to odskákali oba, když Dave přehradil potok protékající džunglí a zatopil větší část West Broad Street. A ze stejného důvodu jsem společně s ním riskoval život při realizaci jeho dost možná smrtelně nebezpečného fyzikálního pokusu.

Bylo to nejspíš v roce 1958. Já chodil na první stupeň, Dave už na druhý. Máma pracovala ve stratfordské prádelně, kde jako jediná běloška ládovala prostěradla do mandlu. A právě tam byla i v době, kdy se Dave pustil do svého projektu pro školní vědeckou výstavku. Můj brácha nebyl z těch, kteří by na čtvrtku tvrdého papíru obkreslovali průřez žabími vnitřnostmi nebo z lega a obarvených trubiček od toaletního papíru stavěli Domek budoucnosti; Dave mířil ke hvězdám. Jeho projekt pro ten rok se jmenoval Daveův Supr čupr elektromagnet. Můj brácha měl v nesmírné oblibě všechno, co bylo supr čupr, a všechno, co začínalo jeho vlastním jménem; tahle druhá záliba ho nakonec dovedla až k Daveově plátku, k němuž se ostatně za chvíli taky dostaneme.

Jeho první pokus o Supr čupr elektromagnet nijak zvlášť supr čupr nedopadl; možná vůbec nefungoval – na to už si pořádně nevzpomínám. Nápad neměl Dave ze své hlavy, ale z jedné knížky. Šlo zhruba o tohle: třením o obyčejný magnet jste zmagnetizovali dlouhý hřebík. Magnetický náboj přenesený do hřebíku bude slabý, psalo se v té knížce, ale přece jen bude stačit na to, aby se na hřebík nachytalo pár kovových pilin. Pokud jste měli vyzkoušeno tohle, měli jste kolem hřebíku po celé délce omotat měděný drát a připojit jeho konce k suchému článku. Podle knihy elektřina zesílí magnetickou sílu, a vy pak na hřebík nachytáte mnohem víc pilin než dřív.

Dave ovšem nechtěl chytat jen nějakou přiblblou hromádku pilin; Dave chtěl chytat buicky, železniční vagony a třeba i vojenská transportní letadla. Dave tomu chtěl přidat šťávu a pohnout světem na oběžné dráze.

Prásk! Supr!

Oba jsme při tvorbě Supr čupr elektromagnetu měli sehrát významnou roli. Dave ho měl postavit. Já ho měl otestovat. Malý Stevie King, stratfordský Chuck Yeager.

Daveova vylepšená verze pokusu vypouštěla nezáživný suchý článek (který byl stejně nejspíš vybitý, už když jsme ho kupovali, tvrdil Dave) a nahrazovala ho běžným proudem ze zásuvky. Dave uřízl šňůru od staré lampy, kterou někdo nechal na chodníku vedle popelnic, oholil z ní bužírku až k zástrčce a omotal ji kolem svého zelektrizovaného hřebíku. Pak mi vsedě na podlaze v kuchyni našeho bytu na West Broad Street svůj Supr čupr elektromagnet podal a vybídl mě, ať splním svou část úkolu a zapojím ho.

Zaváhal jsem – aspoň to mi prosím připište k dobru –, ale nakonec jsem se Daveovým nadšením přece jen nechal strhnout. Zapojil jsem ho. Žádnou výraznou magnetickou sílu jsme nezaznamenali, zato však náš přístroj odpálil světla a veškeré elektrické spotřebiče v našem bytě, veškerá světla a elektrické spotřebiče v našem domě a veškerá světla a elektrické spotřebiče v domě vedlejším (kde v přízemí bydlela dívka mých snů). V transformátoru před domem něco prásklo a přijeli policajti. Prožili jsme s Davem děsivou hodinku u okna v mámině ložnici, protože to jediné vedlo do ulice (ze všech ostatních jsme měli báječný výhled na holý zadní dvorek plný psích hovínek, na němž nežilo nic než prašivý podvraťák Rup-rup). Když odjeli policajti, přijeli opraváři. Jeden chlap v botách s takovými hroty na špičkách vyšplhal na sloup mezi činžáky, aby prohlédl transformátor. Za jiných okolností by nás to divadlo jistě nadobro uchvátilo, tehdy ale ne. Tehdy jsme mysleli jen na to, jestli se každou chvíli nevrátí máma a nepošle nás do polepšovny. Nakonec se všude znovu rozsvítilo a opraváři odjeli. Nikdo nás nechytil a šťastně jsme přežili do dalšího dne. Dave se rozhodl, že místo Supr čupr elektromagnetu postaví do školy Supr čupr rogalo. A já, slíbil mi, se budu moct proletět jako první. No nebude to paráda?

11

Narodil jsem se v roce 1947 a až do roku 1958 jsme neměli televizi. První věc, na kterou si v televizi vzpomínám, byl film Robotí netvor, ve kterém pobíhal chlap oblečený v opičím kožiše a s potápěčskou helmou na hlavě – jmenoval se Ro-Man – a snažil se pobít poslední lidi, kteří přežili atomovou válku. Cítil jsem, že tohle je vskutku vysoké umění.

Taky jsem sledoval Dálniční hlídku s Broderickem Crawfordem v roli neohroženého Dana Matthewse a Krok za hranice reality, který uváděl John Newland, člověk s nejstrašidelnějším pohledem na světě. Kromě toho dávali Cheyenne a Mořské lovce, Vaši hitparádu a Annie Oakleyovou; objevil se Tommy Rettig jako první z mnoha kamarádů Lassie, Jock Mahoney jako Jezdec v prérii a Andy Devine, který svou neobvyklou fistulkou ječel: „Hej, Divokej Bille, počkej na mě!“ Byl to celý svět zprostředkovaných dobrodružství, která se ke mně dostávala v černobílém balení s úhlopříčkou čtrnáct palců a sponzorována výrobky, jejichž jména mi dodnes zní jako poezie. Zbožňoval jsem to.

I tak ovšem dorazila televize do Kingovic domácnosti poměrně pozdě a já jsem za to vděčný. Když si to tak vezmete, patřím vlastně k poměrně úzké skupině lidí, k poslední hrstce amerických romanopisců, kteří se naučili číst a psát dřív, než se naučili konzumovat každodenní dávku televizních blábolů. Jistě, možná to nesehrálo žádnou roli. Ale na druhou stranu, pokud se právě chystáte vydat na spisovatelskou dráhu, nemůžete udělat nic lepšího než oholit šňůru od televize až na drát, omotat ji kolem dlouhého hřebíku a pak zapojit zpátky do zdi. Schválně, co všechno tím odpálíte, a jak daleko.

Jen takový nápad.

12

Koncem padesátých let změnil literární agent a vytrvalý sběratel vědeckofantastických memorabilií Forrest J. Ackerman život tisícovkám dětí – mimo jiné i mně – tím, že začal vydávat časopis Slavná monstra filmového světa. Zkuste se na tenhle časopis zeptat kohokoli, kdo se v posledních třiceti letech nějak zapletl se žánry fantasy, hororu nebo science fiction, a prakticky ručím za to, že se dotázaný zasměje, zablýskne se mu v oku a zahrne vás proudem živých vzpomínek.

Kolem roku 1960 vypustil Forry (který sám sobě občas říkal Ackermonstrum) do oběhu časopis Spacemen o vědeckofantastických filmech, který měl sice jepičí život, ale byl rozhodně zajímavý. V roce 1960 jsem do něj poslal povídku. Pokud si dobře vzpomínám, byla to vůbec první povídka, kterou jsem kdy nabídl k otištění. Už nevím, jak se jmenovala, ale dosud jsem se nacházel v ro-manovské fázi svého vývoje a tenhle můj literární skvost nepochybně vděčil oné vraždící opici s potápěčskou helmou na hlavě za mnohé.

Sice mou povídku odmítli, ale Forry si ji schoval. (Forry si totiž schovává všechno, což vám potvrdí každý, kdo si kdy prošel jeho dům.) Asi o dvacet let později, když jsem rozdával autogramy v jednom losangeleském knihkupectví, se Forry postavil do fronty… i s mou povídkou, již jsem pěkně jednoduchým řádkováním naťukal na dávno ztraceném psacím stroji Royal, který mi máma v mých jedenácti letech dala pod stromeček. Chtěl, abych mu tu povídku podepsal, a já mu nejspíš vyhověl, ačkoli celé to setkání působilo tak neskutečně, že si tím nemůžu být stoprocentně jistý. Mně vyprávějte něco o stínech minulosti.

13

První povídka, která mi skutečně vyšla, se objevila v hororovém fanzinu Mikea Garretta z Birminghamu v Alabamě. (Mike je dosud mezi námi a dosud v branži.) Vydal tuhle novelku pod názvem V polosvětě hrůzy, ale mně se dodnes víc líbí můj vlastní titul. Ten zněl: Byl jsem mladistvým vykradačem hrobů. Supr čupr. Prásk!

14

Můj úplně první původní nápad na povídku – myslím, že ten první si vždycky zapamatujete – přišel někdy ke konci osmileté Eisenhowerovy vlídné vlády. Seděl jsem u stolu v kuchyni našeho domu v Durhamu a sledoval jsem, jak máma nalepuje do slevového bločku aršíky zelených známek společnosti S&H. (Pokud byste si rádi poslechli víc barvitých historek o zelených známkách, doporučuji Klub lhářů.) Naše malá rodinná trojka se přestěhovala zpátky do Maine, aby se máma mohla starat o své rodiče, kteří už dosáhli pokročilého věku. Babičce tehdy bylo kolem osmdesáti, byla obézní, skoro slepá a měla vysoký tlak; dědovi bylo osmdesát dva, byl kost a kůže, nerudný a občas míval záchvaty smíchu jako kačer Donald, kterým rozuměla jen naše máma. Ona dědovi říkala „taťule“.

Tuhle práci obstaraly mámě její sestry. Patrně si říkaly, že tím zabijou dvě mouchy jednou ranou – o stařičké rodiče bude postaráno v domáckém prostředí milující dcerou, a navíc se tím vyřeší ten neodbytný problém s Ruth. Už se nebude bezcílně potulovat po světě, z Indiany do Wisconsinu a z Wisconsinu do Connecticutu, snažit se starat o dva kluky a chodit u toho na pátou do pekárny nebo mandlovat prostěradla v prádelně, kde v létě kolikrát panovaly až pětačtyřicítky a předák od července do konce září každý den v jednu a ve tři odpoledne rozdával pilulky se solí.

Myslím, že ona svou novou práci nenáviděla – sestry ve snaze nějak pomoci proměnily naši soběstačnou, zábavnou, trochu praštěnou mámu v pachtýře, který žil víceméně bez dolaru v kapse. Peníze, které jí sestry každý měsíc posílaly, sice vystačily na jídlo, ale sotva na něco dalšího. Posílaly nám balíky s oblečením. Koncem každého léta nám strýček Clayt a teta Ella (což, myslím, ve skutečnosti nebyli naši příbuzní) nosili bedny konzervované zeleniny a marmelád. Dům, kde jsme bydleli, patřil tetě Ethelyn a strýčkovi Orenovi. A jakmile se tam naše máma jednou nastěhovala, byla tam lapená. Když naši prarodiče zemřeli, sehnala si zase normální práci, ale ten dům neopustila až do doby, kdy ji udolala rakovina. Myslím, že když Durham opouštěla naposled – během těch posledních týdnů její nevyléčitelné nemoci se o ni staral David se svou manželkou Lindou –, už se sama nemohla dočkat, až bude pryč.

15

Jednu věc bychom si měli ujasnit hned na začátku, ano? Neexistuje žádné Skladiště nápadů, žádné Středisko syžetů, žádný Ostrov pohřbených bestsellerů; nápady na dobrý příběh jako by se vynořovaly doslova odnikud, jako by vám spadly do klína přímo z čistého nebe: dva dosud nijak nesouvisející nápady se najednou spojí a stvoří něco úplně nového pod sluncem. Vaším úkolem není takové nápady hledat, jenom je poznat, když se objeví.

Toho dne, kdy mi spadl do klína tenhle nápad – první opravdu dobrý –, máma prohodila, že potřebuje vylepit ještě dalších šest bločků. Pak by totiž dostala lampičku, kterou chce dát své sestře Molly k Vánocům, ale má obavy, že to nestihne včas. „Asi to bude muset počkat až k narozeninám,“ povzdechla si. „Ono to vždycky vypadá, že už jich má člověk kupu, a když je pak nalepí do bločku, zjistí, že má prd.“ Pak zašilhala a vyplázla na mě jazyk. Když to udělala, všiml jsem si, že ho má od těch známek celý zelený. Napadlo mě, jaká by to byla paráda, kdyby si člověk ty pitomé známky mohl tisknout doma ve sklepě, a v tom okamžiku se zrodila povídka „Slevové známky“. Vznikla v jediném okamžiku propojením nápadu s falšováním zelených známek a pohledu na mámin zelený jazyk.

Hrdinou povídky byl klasický typ podvodníčka, jistý Roger, který už dvakrát seděl za padělání bankovek – ještě jednou a dostal by jako recidivista pořádnou pálku. Místo peněz začal padělat slevové známky… až na to, že vzhled známek byl tak trapně prostinký, že Roger ve finále vlastně ani nic nepadělal; vyráběl stohy pravého zboží. V jedné zábavné scéně – možná úplně první dobré scéně, jakou jsem kdy napsal – sedí Roger v obýváku se svou starou matkou a oba se rozplývají nad slevovým katalogem, zatímco ve sklepě běží tiskařský stroj a chrlí slevové známky po balících.

„Můj ty Janku!“ zvolá matka. „Tady píšou, že za slevové známky můžeš dostat úplně cokoli, Rogere – řekneš jim, co chceš, a oni ti spočítají, kolik vyplněných bločků na to potřebuješ. Takže za nějakých šest sedm milionů bločků bychom možná mohli dostat i dům na předměstí!“

Roger ovšem zjistí, že ačkoli známky jsou dokonalé, s lepidlem budou potíže. Pokud známku olíznete a nalepíte ji do bločku, je všechno v nejlepším pořádku, ale jakmile je omočíte v navlhčovači, jinak růžové známky zmodrají. Na konci povídky stojí Roger ve sklepě před zrcadlem. Za ním na stole leží asi devadesát bločků se slevovými známkami, všemi od první do poslední poctivě olíznutými. Náš hrdina má růžové rty. Vyplázne jazyk; ten je ještě růžovější. Dokonce i zuby už se mu barví dorůžova. Z přízemí se ozve hlas matky, která mu vesele sděluje, že právě dotelefonovala s národním nákupním střediskem provozovatele slevových známek v Terre Haute a ta paní povídala, že pěkný tudorský domek ve Westonu by se dal pořídit za pouhých jedenáct milionů šest set tisíc bločků.

„To je skvělé, mami,“ zavolá Roger. Ještě chvíli se prohlíží v zrcadle, ty růžové rty a kalné oči, pak se pomalu otočí ke stolu. Za ním jsou na policích vyskládány miliardy aršíků slevových známek. Náš hrdina rozvážně otevře čerstvý bloček, pak začne olizovat známky a lepit je do něj. Už jen jedenáct milionů pět set devadesát tisíc bločků, pomyslí si na závěr povídky, a máma bude mít svůj domek.

Ta povídka měla svoje mouchy (proč kupříkladu Roger prostě nezačal pracovat s jiným lepidlem?), ale byla roztomilá, poměrně originální a já věděl, že se mi podařilo napsat docela slušnou věc. Určitou dobu jsem pak studoval tržní prostředí ve svých ohmataných výtiscích Writer’s Digestu a nakonec jsem „Slevové známky“ poslal do Detektivkářského magazínu Alfreda Hitchcocka (Alfred Hitchcock’s Mystery Magazine). Za tři týdny se mi vrátily s připojeným předtištěným lístkem. Na lístku byl červeným inkoustem vyvedený nezaměnitelný profil Alfreda Hitchcocka a stálo tam, že mi s mou povídkou přejí hodně štěstí. Dospodu pak kdosi připsal krátkou poznámku, jediný osobní vzkaz, který jsem od Detektivkářského magazínu za osm let pravidelných příspěvků dostal. „Nesešívejte rukopisy,“ stálo tam. „Správně se výtisk posílá na volných listech sepnutých sponkou.“ Připadalo mi to jako hodně odměřená rada, ale svým způsobem užitečná. Od té doby už jsem rukopisy nesešíval.

16

V našem durhamském domě jsem měl pokoj nahoře v podkroví. V noci jsem na posteli lehával pod zkosenou stěnou střechy – když jsem se mimoděk posadil, většinou jsem se pořádně křísnul do hlavy – a četl jsem si u světla vysoké stolní lampy s ohebným krkem, která na stropě vytvářela stín ve tvaru hroznýše královského. Občas bývalo v domě naprosté ticho, snad až na hučení kotle ústředního topení a cupitání krys na půdě; občas babička na někoho kolem půlnoci tak hodinu křičela, ať jde zkontrolovat Dicka – měla strach, že Dick nedostal nažrat. Dick byl kůň, kterého mívala, když ještě pracovala jako učitelka, a byl tedy už přinejmenším čtyřicet let po smrti. Pod druhou zkosenou stěnou jsem měl stůl s psacím strojem značky Royal a asi stovkou paperbacků, většinou science fiction, vyrovnaných podél podlahové lišty. Na prádelníku jsem měl Bibli, kterou jsem vyhrál v Metodistickém spolku mládeže v soutěži recitování veršů zpaměti a gramofon Webcor s automatickým měničem a talířem potaženým hebkým zeleným sametem. Na něm jsem si přehrával desky, většinou pětačtyřicítky s Elvisem, Chuckem Berrym, Freddym Cannonem a Fatsem Dominem. Fatse jsem měl rád; ten to uměl správně rozjet a bylo poznat, že ho to baví.

Když jsem dostal ten zamítavý dopis z Detektivkářského magazínu, zatloukl jsem do stěny nad gramofon hřebík, připsal na dopis „Slevové známky“ a napíchl ho na hřebík. Pak jsem si sedl na postel a pustil si Fatsovo „I’m Ready“. Měl jsem celkem dobrou náladu. Když je člověk tak mladý, že se ještě ani nemusí holit, je naprosto v pořádku reagovat na nezdar optimismem.

Když mi bylo čtrnáct (a holil jsem se dvakrát týdně, i když jsem to moc nepotřeboval), hřebík ve zdi už váhu zamítavých odpovědí, které jsem na něj narazil, nemohl udržet. Nahradil jsem ho tlustou skobou a psal dál. Když mi bylo šestnáct, začal jsem dostávat zamítavé dopisy s ručně připisovanými douškami, které už vyznívaly o trochu povzbudivěji než rada, abych přestal rukopisy sešívat a sepínal je sponkou. První z těchto nadějných poznámek pocházela od Algise Budryse, později šéfredaktora magazínu Fantasy and Science Fiction, který si přečetl mou povídku „Noc tygra“ (k níž mě, myslím, inspirovala jedna epizoda Uprchlíka, ve které dr. Richard Kimble pracoval jako pomocník někde v zoo nebo v cirkuse a čistil tam klece) a napsal mi: „Je to dobré. Nám se to nehodí, ale je to dobré. Máte talent. Zkuste to zas.“

Tyhle čtyři větičky, naškrábané plnicím perem, které za sebou zanechávalo velké rozpité kaňky, rozjasnily bezútěšnou zimu šestnáctého roku mého života. Asi po deseti letech, když už jsem měl za sebou několik prodaných románů, jsem „Noc tygra“ našel v jedné krabici se starými rukopisy a usoudil jsem, že je to pořád velice slušná povídka, přestože je na ní vidět, že ji psal člověk, který se svému řemeslu teprve začal učit. Přepsal jsem ji a jen tak z rozmaru jsem ji znovu poslal do F&SF. Tentokrát ji koupili. Nemohlo mi uniknout, že čím jste úspěšnější, tím vzácněji vám časopisy odpovídají frází: „Nám se to nehodí.“

17

Přestože byl můj brácha o rok mladší než jeho spolužáci, střední škola ho nudila. Jistě v tom sehrála roli jeho inteligence – Daveovo IQ se podle výsledků v testech pohybuje mezi 150 a 160 –, ale především za to podle mě mohla jeho neposedná povaha. Pro Davea prostě střední škola nebyla dost supr čupr – žádné prásk, žádné bum ani bác, žádná sranda. A tak ten problém přinejmenším na nějakou dobu vyřešil tím, že začal vydávat noviny, které nazval Daveův plátek.

Redakcí Plátku se stal stůl ve špinavých, kamenných, pavouky zamořených prostorách našeho sklepa, severně od kamen ústředního topení a na východ od zeleninového sklípku, kde jsme přechovávali bezpočet krabic s marmeládami a zeleninovými konzervami od Clayta a Elly. Plátek byl zvláštní kříženec mezi rodinným zpravodajem a maloměstským čtrnáctideníkem. Někdy dokonce měsíčníkem, to když Daveovu pozornost svedly nějaké jiné zájmy (kupříkladu výroba javorového cukru nebo jablečného moštu, stavění raket či vylepšování auta), a pak se vždycky vyrojily pro mě ne úplně pochopitelné vtípky o tom, že má Daveův Plátek tenhle měsíc nějaké zpoždění nebo že bychom Davea neměli vyrušovat, protože je dole ve sklepě a pracuje na Plátku.

Vtípky nevtípky, náklad postupně rostl ze zhruba pěti výtisků (které se prodávaly jen nejbližším členům rodiny) až na nějakých padesát šedesát, kdy už každé nové číslo dychtivě očekávala slušná řádka našich příbuzných a příbuzných našich sousedů (Durham měl v roce 1962 asi devět set obyvatel). Z typického vydání se čtenáři dozvěděli, jak se hojí zlomená noha Charleyho Harringtona, jací kazatelé možná zavítají do metodistického kostela v západním Durhamu, kolik vody museli Kingovic kluci nanosit z městské pumpy, aby jim nevyschla studna za domem (ta mrcha pochopitelně vyschla každé léto, ať jsme té vody natahali sebevíc), kdo navštívil Brownovy či Hallovy v Methodist Corners, jak se říkalo jedné čtvrti Durhamu a čí příbuzní mají do města dorazit v létě. Krom toho Dave přidával sport, křížovky, předpověď počasí („Máme poslední dobou pořádné sucho, ale místní farmář Harold Davis říká, že jestli v srpnu ani jednou nesprchne, klidně s úsměvem políbí prase“), recepty, příběh na pokračování (ten jsem psal já) a Daveovu Pokladnici humoru, v níž se našly takové perly jako třeba tyhle:

Stan: „Co řekl bobr starému dubu?“

Jan: „Málokoho jsem poznal tak do hloubky!“

První beatnik: „Jak se dostanu do Carnegie Hall?“

Druhý beatnik: „Musíš cvičit, vole, cvičit!“

První ročník Plátku vycházel ve fialové barvě – všechna čísla se tiskla na rovné desce potažené vrstvou želatiny, které se říkalo hektograf. Brácha ovšem záhy dospěl k závěru, že tisknout na hektografu je děsná otrava. Byl pro něj příliš pomalý. Už jako kluk v šortkách Dave nesnášel, když ho něco zdržovalo. Kdykoli zůstal Milt, mámin tehdejší přítel („Spíš roztomilý než chytrý,“ prohlásila o něm máma pár měsíců po tom, co se s ním rozešla), stát v zácpě nebo před semaforem, Dave se k němu naklonil ze zadní sedačky a začal povykovat: „Předjeď je, strejdo Milte! Všechny je předjeď!“

Když pak jako teenager musel čekat, až hektograf „uzraje“ mezi vytištěnými stránkami (zatímco „zrál“, vpíjel se tisk do matně fialové membrány, která visela v želatině jako stín kapustňáka pod vodou), přiváděla ho netrpělivost takřka k šílenství. Krom toho nesmírně toužil zpestřit své noviny fotografiemi. Fotil docela dobře a ve svých šestnácti letech už si fotky i sám vyvolával. Z jednoho pokojíku si udělal temnou komoru a z jejích těsných, chemikáliemi nasáklých prostor vynášel na světlo fotografie, které často udivovaly svou ostrostí a kompozicí (fotografii na zadní straně Strážců zákona, na níž jsem s výtiskem časopisu, ve kterém vyšla moje první publikovaná povídka, pořídil Dave starým kodakem a vyvolal ji ve své temné komoře).

Nádavkem k těmto nepříjemnostem se ve vlhkém prostředí našeho sklepa v želatině hektografu usazovaly celé kolonie takové zvláštní, sporovité řasy – a to i přesto, že jsme ten uloudaný krám po každém tištění pečlivě zakrývali. Co v pondělí vypadalo ještě poměrně normálně, to o víkendu občas jako by vystřihl z nějaké hororové povídky H. P. Lovecrafta.

V Brunswicku, kam chodil Dave na střední, objevil v jednom krámku malý bubnový tiskařský lis. Dokonce funkční – jakž takž. Text se ťukal na tiskové šablony, které se daly v místním obchodě s kancelářskými potřebami koupit kus za devatenáct centů – brácha tomu říkal „řezání šablony“ a obyčejně to byla moje práce, protože jsem při psaní na stroji dělal méně chyb. Šablony se pak připevnily na buben lisu, potřely se tím nejodpornějším, nejsmradlavějším inkoustem na světě a mohli jste vesele začít točit bubnem, dokud vám neupadla ruka. Za dva večery jsme teď zvládli totéž, co nám dřív s hektografem trvalo týden, a i když jsme se při práci s bubnovým lisem vždycky hrozně zmazali, aspoň jsme se nevystavovali nákaze nějakou dost možná smrtelnou chorobou. Daveův plátek vstoupil do své krátké zlaté éry.

18

Mě proces tištění nijak zvlášť nezajímal a už vůbec mě nezajímala kouzla vyvolávání a následné reprodukce fotek. Nezajímalo mě, jak do auta namontovat řadicí páku Hearst, jak vyrábět mošt ani tajný postup, s jehož pomocí bychom mohli vyslat plastovou raketu do stratosféry (obyčejně nepřeletěly ani náš dům). V období mezi léty 1958 a 1966 mě ze všeho nejvíc zajímaly filmy.

Na přelomu padesátých a šedesátých let se v okolí nacházela jen dvě kina, obě v Lewistonu. Empire bylo premiérové kino, dávali tam Disneyho, biblické eposy a muzikály, ve kterých na širokém plátně tancovala a zpívala spousta vymydlených lidí. Když mě někdo svezl, taky jsem na ně zašel – i tohle byly koneckonců filmy, že? –, ale zas až tak mě nebraly. Byly nudně obyčejné. Byly předvídatelné. U Pasti na rodiče jsem neustále doufal, že Hayley Millsová narazí na Vica Morrowa z Džungle před tabulí. To by snad konečně trochu oživilo děj. Měl jsem pocit, že jediný pohled na Vicův vystřelovák a pronikavé oči by posunul Hayleyiny rodinné problémy do trochu rozumnější perspektivy. A když jsem večer ležel ve svém podkrovním pokoji v posteli a poslouchal vítr v korunách stromů nebo krysy na půdě, nesnil jsem o Debbie Reynoldsové v roli Tammy ani o Sandře Deeové v roli Gidget, ale o Yvette Vickersové z Útoku obřích pijavic nebo o Luaně Andersové z Demence 13. Nestál jsem o slaďáky, nestál jsem o povznášející umění, nestál jsem o Sněhurku ani o jejích sedm trpaslíků. Ve svých třinácti letech jsem toužil po příšerách, které žerou celá města, po radioaktivních zombiích, které vylézají z oceánu a žerou surfaře, a po dívkách v černých podprsenkách, které vypadají jako chudé holky od vedle.

Horory, sci-fi, filmy o tom či onom gangu puberťáků, kteří se plíží ulicemi, filmy o životních ztroskotancích na motorkách – takové věci u mě dokázaly opravdu zabodovat. Jenže tohle všechno nedávali v Empire, na horním konci Lisbon Street, ale v Ritzu, na dolním konci, v kině zapadlém mezi zastavárnami a nedaleko Louieho oděvů, kde jsem si v šedesátém čtvrtém koupil svoje první kožené boty. Od nás z domova to bylo do Ritzu čtrnáct mil a já tam jezdil stopem skoro každý víkend celých osm let až do roku 1966, kdy jsem konečně dostal řidičák. Občas jsem jezdil se svým kamarádem Chrisem Chesleym, občas sám, ale pokud jsem nebyl nemocný nebo jinak indisponovaný, vždycky jsem jel. Právě v Ritzu jsem viděl Vzala jsem si příšeru z vesmíru s Tomem Tryonem, Zámek hrůzy s Claire Bloomovou a Julií Harrisovou, Divoké anděly s Peterem Fondou a Nancy Sinatrovou. Viděl jsem, jak Olivia de Havillandová v Ženě v kleci vydloubává provizorním nožem oči Jamesi Caanovi, jak Joseph Cotten vstává z mrtvých v Neplač, Charlotto, a se zatajeným dechem (a nemalou dávkou chlípného očekávání) jsem sledoval, jestli Allison Hayesová vyroste v Útoku patnáctimetrové ženy tak, že z ní spadnou šaty. V Ritzu bylo k dispozici všechno, co stálo za to… nebo to mohlo být k dispozici, stačilo jen usadit se do třetí řady, dávat dobrý pozor a v důležitých momentech nemrkat.

Mně i Chrisovi se líbil v podstatě jakýkoli horor, ale mezi naše favority patřila série filmů společnosti American-International, z nichž většinu režíroval Roger Corman a tituly pro ně vykrádali z Edgara Allana Poea. Nedá se říct, že by díla Edgara Allana Poea používali jako námět, protože z Poeových povídek či básní se toho ve filmech objevovalo jen pramálo (Havrana natočili jako komedii – no vážně, jako komedii). Přesto ty nejlepší z nich – Zakletý palác, Červ Dobyvatel, Maska červené smrti – dosáhly tak psychedelické tajuplnosti, jaké se nic nevyrovnalo. Společně s Chrisem jsme pro ně měli zvláštní označení, čímž jsme je vlastně pasovali na samostatný žánr. Byly westerny, byly slaďáky, byly válečné filmy… a byly poeovky.

„Nechceš jet v sobotu odpolko do kina?“ zeptal se mě třeba Chris. „Do Ritzu?“

„Co dávaj?“ já na to.

„Nějakej film o motorkářích a jednu poeovku,“ odpověděl. Po takové kombinaci bych se pochopitelně mohl utlouct. Bruce Dern to měl rozparádit na harleyi a Vincent Price to měl rozparádit ve strašidelném hradě na útesu nad neklidným oceánem; co víc by si člověk mohl přát? Při troše štěstí se tam mohla nachomýtnout dokonce i Hazel Courtová v krajkové noční košilce s hlubokým výstřihem.

Ze všech poeovek nás s Chrisem nejvíc dostala Jáma a kyvadlo, kterou napsal Richard Matheson a natočili ji na širokoúhlý Technicolor (barevné horory byly tehdy v jedenašedesátém ještě rarita). Jáma brala řadu standardních gotických ingrediencí a přetvářela je v cosi nevídaného. Dost možná to byl poslední opravdu dobrý studiový horor před tím, než přišel George Romero se svým hrůzným nezávislým snímkem Noc oživlých mrtvol a všechno navždy změnil (v několika málo směrech k lepšímu, ve většině k horšímu). V nejlepší scéně – která nás s Chrisem doslova přimrazila do sedadel – John Kerr prorazí díru do jedné zdi uvnitř hradu a nalezne za ní svou sestru, kterou tu evidentně pohřbili zaživa. Nikdy nezapomenu ten detailní záběr na mrtvé tělo, natočený přes červený filtr a zkreslující objektiv, který protahoval tvář do děsivého němého výkřiku.

Během dlouhé cesty domů (když se nám nedařilo nikoho stopnout, šli jsme pěšky i čtyři pět mil a dorazili jsme až dlouho po setmění) jsem pak dostal úžasný nápad: udělám z Jámy a kyvadla knihu! Přepracuju film do knižní podoby, podobně jako v Monarch Books přepracovali tak nesmrtelné filmové klasiky jako Jacka Rozparovače, Gorgo a Konga. A nejenže tohle mistrovské dílo napíšu; já ho rovnou i vytisknu na bubnovém lisu v našem sklepě a výtisky rozprodám ve škole! Cha! Prásk ho!

Jak jsem si usmyslel, tak jsem udělal. Pracoval jsem s péčí a rozvahou, za něž jsem později býval veleben v nejedné kritice, a svou „románovou verzi“ Jámy a kyvadla jsem měl vydanou za dva dny, protože jsem psal rovnou na šablony, ze kterých jsem pak tiskl. Přestože se žádný výtisk tohoto majstrštyku nedochoval (aspoň já o žádném nevím), matně si vzpomínám, že byl osm stran dlouhý při řádkování jedna a s minimálním odsazením odstavců (nezapomínejte, že každá šablona stála devatenáct centů). Listy jsem potiskl po obou stranách jako v běžné knize a přidal jsem i jednu stranu jako obálku, na kterou jsem nakreslil primitivní kyvadlo, z něhož odkapávaly malé černé kapky, které měly připomínat krev. Až v poslední chvíli jsem si uvědomil, že jsem úplně zapomněl uvést nakladatelství. Asi po půlhodině příjemného přemítání jsem do pravého horního rohu titulní strany naťukal V. D. K., což byla zkratka pro Velmi důležité knihy.

Vytiskl jsem celkem asi čtyřicet kopií Jámy a kyvadla. Samosebou jsem neměl nejmenší tušení, že jsem právě porušil všechna autorská práva, jaká kdy existovala; myslel jsem jen na to, kolik bych mohl vydělat, kdyby se moje dílo ve škole ujalo. Šablony mě vyšly na 1,71 dolaru (použít celou jednu šablonu na titulní stránku by se mohlo zdát jako děsivé mrhání, ale zdráhavě jsem usoudil, že moje kniha musí dobře vypadat; přece jen bylo třeba držet se v něčem zaběhlých postupů), papír stál další čtvrťák, sešívačku jsem zadarmo šlohnul bráchovi (povídky do časopisů se možná měly jen sepínat a nesešívat, ale tohle byla kniha, tohle byla velká věc). Po další chvíli rozmýšlení jsem na první svazek z produkce V. D. K.: Jáma a kyvadlo od Stephena Kinga nasadil cenu čtvrťák za výtisk. Říkal jsem si, že bych jich mohl prodat něco kolem deseti (do začátku si jeden určitě koupí máma; s tou se dalo vždycky počítat), což by dalo dohromady dva dolary padesát. Vydělal bych nějakých čtyřicet centů, což by plně postačovalo na další exkurzi do Ritzu. A kdybych prodal o dva víc, mohl bych si koupit ještě krabici popcornu a kolu.

Z Jámy a kyvadla se nakonec stal můj první bestseller. Odnesl jsem v tašce do školy celý náklad (v šedesátém prvním jsem na durhamské čerstvě postavené základní škole chodil do osmé třídy) a kolem poledne už jsem měl prodáno přes dvacet kusů. Ke konci polední přestávky, když se roznesla zvěst o té ženě pohřbené ve zdi („Zděšeně hleděli na holé kosti, jenž jí trčeli z bříšek prstů, a pochopili, že zemřela při zoufalé snaze viškrábat se na svobodu“), jsem měl prodáno přes třicet. Dno školní tašky (které si durhamský Daddy Cool pečlivě popsal větší částí textu k písničce „The Lion Sleeps Tonight“) mi tížilo celých devět dolarů v drobných a chodil jsem jako ve snách. Nechtělo se mi uvěřit, že jsem se zničehonic vznesl do takových výšin dříve netušeného bohatství. Všechno mi to přišlo příliš krásné, než aby to mohla být pravda.

A taky že nebyla. Když ve dvě hodiny škola skončila, zavolali si mě do ředitelny, kde mi bylo sděleno, že si ze školy nebudu dělat tržiště, zejména ne tím, podotkla slečna Hislerová, že tu budu prodávat takový brak jako Jámu a kyvadlo. Její přístup mě nijak zvlášť nepřekvapil. Slečna Hislerová učila už na mé předešlé škole, jednotřídce v Methodist Corners, kam jsem chodil do páté a šesté třídy. Tehdy mě přistihla, jak si čtu napínavý román Rytíři z Amboy Street (The Amboy Dukes) od Irvinga Shulmana, označila ho za „klukovský škvár“ a zabavila mi ho. Tohle bylo totéž v bleděmodrém a já si v duchu nadával, že mi předem nedošlo, kam to povede. Tehdy se tam u nás o člověku, který provedl nějakou pitomost, říkalo, že to „pohnojil“. Já měl v tu chvíli pocit, že jsem to pohnojil přímo kardinálně.

„Jednu věc ale opravdu nechápu, Stevie,“ pokračovala. „Proč vlastně píšeš tyhle slátaniny? Máš talent. Proč svými schopnostmi takhle mrháš?“ Srolovala jeden výtisk prvního svazku V. D. K. a výhružně mi jím máchala před nosem, jako by asi máchala novinami před čumákem psovi, který se jí vyčural na koberec. Čekala, jak na to odpovím – aspoň se jí musí nechat, že tu otázku nemyslela čistě řečnicky –, ale já nijak odpovědět nedokázal. Styděl jsem se. Od té doby jsem se dlouhou řádku let – snad až moc dlouhou – styděl za to, co píšu. Mám pocit, že teprve někdy kolem čtyřicítky jsem zjistil, že skoro každého spisovatele nebo básníka, který kdy vydal jedinou řádku, někdo obvinil z toho, že mrhá svým vrozeným talentem. Jakmile píšete (nebo třeba malujete, tančíte, socháte či zpíváte), pokaždé se najde někdo, kdo vám bude chtít pokazit dobrý pocit, který z toho máte. Nechci nikomu vnucovat svůj názor, jen se snažím naznačit, jak tyhle věci vidím já.

Slečna Hislerová mi řekla, že budu muset všem vrátit peníze. Bez odmlouvání jsem je skutečně vrátil, dokonce i těm (a s potěšením musím říct, že jich nebylo málo), kteří trvali na tom, že si svůj výtisk prvního svazku V. D. K. nechají. Nakonec jsem tedy na tom podniku přece jen prodělal, ale o letních prázdninách jsem pak vytiskl kolem čtyřiceti kopií nové, původní povídky, která se jmenovala Invaze tvorů z hvězd, a kromě čtyř nebo pěti jsem je všechny prodal. Myslím, že tím pádem jsem nakonec přece jen zvítězil, přinejmenším po finanční stránce. Ale v duchu jsem se pořád styděl. Pořád jsem slyšel slečnu Hislerovou, jak se ptá, proč mrhám svým talentem, proč zbytečně ztrácím čas, proč píšu takové slátaniny.

19

Psát pro Daveův plátek příběh na pokračování byla zábava, ale ostatní žurnalistické povinnosti mě spíš nudily. Přece jen jsem ale do jisté míry přičichl k novinařině, zvěst o tom se roznesla a ve druhém ročníku na střední škole v Lisbonu jsem se stal šéfredaktorem školního časopisu Buben. Pokud si dobře vzpomínám, nedostal jsem v téhle záležitosti na vybranou; prostě mi to místo přidělili. Můj zástupce, Danny Emond, se o časopis zajímal snad ještě míň než já. Dannymu se líbilo nanejvýš to, že hned vedle učebny číslo 4, kde jsme měli redakci, se nacházely dívčí záchody. „Jednou mi tady z toho hrábne a prokutám se tam, Steve,“ říkal mi občas. „Kut, kut, kut.“ Jednou dodal: „Zvedaj si tam sukni ty nejhezčí holky ze školy.“ Tahle poznámka mi přišla tak stupidní, že se v ní dost možná skrývalo velké moudro, podobně jako v zenových kóanech nebo ve starších povídkách Johna Updikea.

Buben pod mým vedením nijak nevzkvétal. Už tehdy, stejně jako dnes, se u mě střídala období nečinnosti s obdobími horečnatého workaholického zápalu. Ve školním roce 1963–1964 vyšlo jen jediné číslo Bubnu, ale byla to bichle tlustší než telefonní seznam Lisbon Falls. Jednou večer – když už jsem měl plné zuby Třídních zpráv, Novinek od našich roztleskávaček i marných pokusů jakéhosi ubožáka o školní báseň – jsem místo popisek k fotkám pro Buben vytvořil svůj vlastní satirický školní časopis. Byly to jen čtyři listy souhrnně nazvané Kvas lidu. Zarámované motto v levém horním rohu neznělo „Všechny zprávy, které stojí za to zapsat“, ale „Všechna špína, která by vás mohla nasrat“. Ta snůška trapných vtípků mě dostala do jediného opravdu vážného průšvihu za celá středoškolská studia. Na druhou stranu mi ale vynesla tu nejužitečnější lekci v psaní, jakou jsem kdy dostal.

Typicky satirickým stylem okoukaným z humoristického magazínu Mad jsem zaplnil Kvas smyšlenými historkami z prostředí lisbonské školy. Učitelé v nich samozřejmě vystupovali pod přezdívkami, které každý žák okamžitě musel rozluštit. A tak se ze slečny Raypachové, která mívala dozor v čítárně, stala slečna Rypouchová; pan Ricker, angličtinář, který měl také na starosti přípravu žáků na vysokou (a byl to nejuhlazenější kantor na škole – vypadal skoro stejně jako Craig Stevens v Peteru Gunnovi), se stal panem Kravincem, protože jeho rodina vlastnila mlékárnu; z pana Diehla, učitele přírodopisu, se stal pan Krokodiehl.

Jako asi všichni studentští vtipálci jsem se nechal nadobro unést svým smyslem pro humor. Jaký úžasný jsem to humorista! Hotový Stephen Leacock! Rozhodně musím vzít Kvas do školy a ukázat ho spolužákům! Ti se z toho potrhají smíchy!

A skutečně se smíchy potrhat mohli; měl jsem poměrně dobrou představu, co by asi tak dokázalo polechtat bránici středoškoláků, a většinu z toho jsem do Kvasu nějak zapracoval. V jednom článku zvítězila Kravincova výstavní stračena Jersey na Topshamském veletrhu v soutěži o nejhlasitěji prdící skot; v jiném byl Krokodiehl vyhozen ze školy za to, že si strkal do nosu oční bulvy prasečích embryí, která měl v kabinetu naložená v lihu. Vskutku humor swiftovské úrovně, to musíte uznat. Jak sofistikovaný, že?

Během čtvrté vyučovací hodiny se tři moji kamarádi vzadu v čítárně řehtali tak nahlas, že se jim slečna Raypachová (pro vás Rypouchová) připlížila za záda, aby vyčenichala, co že tam mají tak vtipného. Zabavila jim Kvas lidu, na který jsem ať už v povýšené pýše, nebo v neuvěřitelné naivitě připsal své jméno coby šéfredaktor & velkovezír, a po vyučování si mě už podruhé za má středoškolská studia kvůli nějakému mému literárnímu výplodu zavolali do ředitelny.

Tentokrát jsem byl v průšvihu mnohem vážnějším. Většina učitelů se přikláněla k tomu, brát moje legrácky sportovně – dokonce i Krokodiehl byl ochotný mávnout nad těmi prasečími bulvami rukou –, ale jedna členka sboru byla proti. Šlo o slečnu Margitanovou, která učila těsnopis a psaní na stroji v dívčích hodinách obchodní korespondence. Šířila kolem sebe úctu a strach; podle nejlepší tradice učitelek z dřívějších dob slečna Margitanová nestála o to být vaším přítelem, vaším psychologem ani vaším vzorem. Byla tu, aby učila obchodní korespondenci, a stála si za tím, že výuka bude probíhat podle pravidel. Jejích pravidel. Dívky si v hodinách slečny Margitanové musely někdy klekat na podlahu, a pokud jim lem sukně nedosahoval až na lino, musely se jít domů převléct. Žádné uslzené škemrání ji nedokázalo obměkčit, žádné přesvědčování nedokázalo změnit její pohled na svět. Největší počet poškoláků vždycky pocházel z její třídy, ale na druhou stranu právě její žákyně bývaly za skvělý prospěch vybírány k přednesu proslovů na konci školního roku a obyčejně se jim dařilo najít dobrou práci. Mnohé si ji postupně oblíbily. Mnohé ji nenáviděly už tehdy a pravděpodobně ji nenávidí ještě dnes, po tolika letech. Tyhle druhé dívky jí začaly přezdívat „Mařena“ Margitanová, stejně jako jí dost možná přezdívaly před nimi už jejich matky. A v Kvasu lidu se nacházel jeden článek, který začínal: „Slečna Margitanová, všem Lisboňákům dobře známá jako Mařena…“

Pan Higgins, náš plešatý ředitel (v Kvasu laškovně zmiňovaný jako Fantomas), mi sdělil, že se můj výtvor slečny Margitanové velice dotkl a silně ji rozladil. Patrně však nebyla dotčená natolik, aby si nevzpomněla na známé biblické rčení: „Pomsta je má, pravila učitelka těsnopisu“; pan Higgins mi oznámil, že si slečna Margitanová přeje, abych byl vyloučen ze školy.

V mé povaze se jako vlasy v copu splétá určitá nespoutanost se zatvrzelým konzervatismem. Právě ta nespoutaná část mého já nejprve napsala Kvas lidu a posléze ho odnesla do školy; teď tenhle problémový pan Hyde poznal, že to pohnojil, a vyklouzl zadními vrátky. Doktoru Jekyllovi nezbývalo než se zamyslet nad tím, jak se asi bude tvářit máma, až zjistí, že mě vyhodili ze školy – ten její ublížený pohled. Musel jsem myšlenky na ni vyhnat z hlavy, a to rychle. Chodil jsem do druhého ročníku, byl jsem o rok starší než většina ostatních ve třídě a při svých stopětaosmdesáti centimetrech jsem byl jeden z nejvyšších kluků na škole. Zoufale jsem doufal, že se v ředitelně nerozbrečím – hlavně ne před spolužáky, kteří procházeli po chodbě a zvědavě nakukovali oknem na pana Higginse za stolem a na mě na židli provinilců.

Nakonec se slečna Margitanová spokojila s tím, že se jí ten nezdvořák, který si dovolil nazvat ji v tisku Mařena, veřejně omluví a zůstane dva týdny denně po škole. Nebylo to nic příjemného, ale co na střední škole je, že? V době, kdy nás v ní vězní jako rukojmí v tureckých lázních, nám skoro všem střední škola připadá jako ta nejvážnější věc na světě. Teprve při druhém nebo třetím třídním srazu si začneme uvědomovat, jak to vlastně bylo všechno absurdní.

Asi o den nebo dva později si mě znovu zavolali do ředitelny a postavili mě před slečnu Margitanovou. Seděla vyšponovaná, jako by spolkla pravítko, artritické dlaně složené na klíně a šedé oči nehybně upřené do mého obličeje, a já si uvědomil, že je v něčem úplně jiná než všichni dospělí, které jsem do té doby poznal. Nedokázal jsem hned odhadnout, v čem ten rozdíl spočívá, ale bylo mi jasné, že téhle dámě se nedá vlichotit, že se nedá získat na vaši stranu. Když jsem si ve třídě vyhrazené pro poškoláky později pouštěl s ostatními papírová letadýlka (zůstat po škole nakonec vůbec nebylo tak hrozné), došlo mi, že je to vlastně prosté: slečna Margitanová neměla ráda kluky. Byla to první žena v mém životě, která neměla ráda kluky, ani trošičku.

Možná to nesehrálo nijak zvlášť velkou roli, ale svou omluvu jsem myslel upřímně. Bylo mi jasné, že slečnu Margitanovou skutečně ranilo, co jsem napsal. Pochybuji, že by mě nenáviděla – na to byla příliš zaměstnaná –, ale působila na škole jako poradce národního programu pro podporu nadaných studentů, a když se o dva roky později objevilo moje jméno na seznamu kandidátů na ocenění, zamítla mě. Prohlásila, že se nehodí, aby národní program podporoval chlapce „tohoto typu“. V podstatě věřím, že měla pravdu. Kluk, který si klidně vytře zadek škumpou, opravdu nepatří do klubu intelektuálů.

Se satirou už jsem od té doby moc nekoketoval.

20

Sotva týden nato, co jsem opustil řady poškoláků, jsem byl znovu pozván na návštěvu do ředitelny. Vypravil jsem se tam neradostným krokem a už předem jsem dumal, co mám kde zase za malér.

Naštěstí mě nechtěl vidět pan Higgins; tentokrát si pro mě poslal náš školní studijní poradce. Sdělil mi, že proběhlo několik diskusí o mně a o tom, jak nasměrovat mé „neposedné pero“ k nějaké prospěšnější činnosti. Obrátil se proto na Johna Goulda, šéfredaktora lisbonského týdeníku Weekly Enterprise, a ukázalo, že Gould by shodou okolností potřeboval sportovního reportéra. Přestože mě škola nemohla nutit, abych to místo přijal, všichni členové sboru to pokládali za dobrý nápad. Udělej to, nebo jsi tu skončil, říkaly oči studijního poradce. Možná to byla jen moje paranoia, ale já tomu ani dnes, po skoro čtyřiceti letech, nevěřím.

V duchu jsem zasténal. Měl jsem z krku Daveův Plátek, skoro už jsem měl z krku i Buben a teď na mě přijdou s lisbonským Enterprisem. Místo toho, aby mě pronásledovala voda jako Normana Macleana ve filmu Teče tudy řeka, pronásledovaly mě v mládí noviny. Jenže co jsem mohl dělat? Ještě jednou jsem si prohlédl výraz v očích studijního poradce a prohlásil jsem, že mi bude potěšením se o to místo ucházet.

Gould – nikoli onen proslulý novoanglický humorista ani ten spisovatel, co napsal Ohně zeleného listí (The Greenleaf Fires), ale příbuzný obou dvou, aspoň myslím – mě uvítal ostražitě, nicméně s jistým zájmem. Navrhl mi, že pokud mi to bude vyhovovat, můžeme se navzájem vyzkoušet.

Teď, když už jsem netrčel v ředitelně naší školy, jsem ze sebe dokázal dostat trochu upřímnosti. Sdělil jsem panu Gouldovi, že toho o sportu moc nevím. Gould opáčil: „Ale prosím tě, vždyť tomu rozumějí i ožralové, co na to koukají v hospodě. Když se budeš snažit, brzo do toho pronikneš.“

Dal mi obrovskou roli žlutého papíru, na který jsem měl psát své příspěvky – myslím, že ji ještě někde mám –, a slíbil mi honorář půl centu za slovo. Bylo to poprvé, co mi někdo za psaní slíbil plat.

První dva články, které jsem mu dodal, se týkaly basketbalového zápasu, v němž jeden hráč naší školy překonal školní rekord v počtu nastřílených bodů. První článek pojednával obecně o zápase jako takovém, druhý, kratší, se soustředil výhradně na Roberta Ransoma a jeho rekordní střelecký výkon. Oba jsem je Gouldovi donesl hned druhý den po zápase, aby je měl do pátku, kdy noviny vycházely. Přečetl si ten článek o zápase, udělal dvě menší úpravy a odložil ho stranou. Pak se tlustým černým perem pustil do druhého článku.

Zbývající dva roky na střední jsem absolvoval dost a dost hodin anglické literatury a pak na vysoké dost hodin kompozice, beletrie i poezie, ale od Johna Goulda jsem se toho naučil víc než za celá studia, a to za necelých deset minut. Škoda že už ten list papíru nemám – zasloužil by si zarámovat, i s těmi jeho redakčními zásahy –, ale i tak si dodnes poměrně dobře pamatuju, co na něm stálo a jak vypadal, když ho Gould pročesal tím svým černým perem. Tady je příklad:

Včera večer zůstali v naší milované tělocvičně lisbonské střední školy všichni příznivci a fanoušci Jaye Hillse omráčeni sportovním výkonem, jaký nemá v dějinách školy obdoby. Bob Ransom, známý pro svou výšku a přesnost též jako „Kulka“ Ransom, nastřílel sedmatřicet bodů. Ano, slyšíte dobře. Navíc to dokázal se šarmem, rychlostí… a také nezvyklou ohleduplností, neboť se při svém rytířském tažení dopustil jen dvou osobních chyb a překonal rekord, který lisbonským kanonýrům vzdoroval už od korejské války…

U slov „od korejské války“ se Gould zarazil a zvedl ke mně oči. „Ze kterého roku pocházel poslední rekord?“ zeptal se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O psaní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.