Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Zuzana Pospíšilová

Kouzelná třída, příběh pokračuje

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5765. publikaci

Ilustrace Drahomír Trsťan
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 72
Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Illustration © Drahomír Trsťan

ISBN 978-80-247-9669-7 (ePub)
ISBN 978-80-247-9668-0 (pdf)
ISBN 978-80-247-5377-5 (print)

Předmluva

Možná to zatím netušíte, ale školy jsou plné dobrých víl… A nejen školy pohádkové, ale i ty opravdické. Jestli se v novém vyprávění o kouzelné třídě opět setkáte s Jasmínou Bílou, není úplně jisté. Můžete si ale být jisti, že i tentokrát to bude příběh plný nečekaných kouzel. Za to, že si ho můžete přečíst, nezapomeňte poděkovat svojí paní učitelce. Co myslíte, nepodobá se náhodou dobré víle? Vždyť naučit někoho číst je tak trochu kouzlo, které dennodenně přináší radost do života.

První den ve druhé třídě

Děti v jedné kouzelné třídě měly spoustu zajímavých zážitků. Každý nemá to štěstí, aby měl místo paní učitelky vílu. Paní učitelka Jasmína Bílá dokázala nemožné. Děti se díky ní všechno rychle naučily, a navíc se chovaly vzorně. Na konci školního roku za to dokonce dostaly pochvalu od pana ředitele.

Víly ale mohou být ve světě lidí nanejvýš rok. Na konci školního roku se proto paní učitelka musela se svými žáky rozloučit. Na památku jim ale věnovala kouzelné pero. Inkoust v něm nikdy nevyschne, a navíc dokáže napsat správné odpovědi v písemné práci. Žáci měli z dárku velikou radost. Po paní učitelce se jim ale bude docela určitě stýskat.

O prázdninách si děti užívaly sluníčka. Koupaly se v moři nebo v bazénu a jezdily na výlety. Kdyby věděly, že je uvítá jejich milá paní učitelka, která je ve skutečnosti víla, nejspíš by se do školy těšily. Teď byla situace jiná. Děti si přály, aby prázdniny nikdy neskončily.

Jejich přání se jim ale nesplnilo. Prvního září museli všichni žáčci do školy. A platilo to i pro žáky kouzelné třídy.

„Jsem zvědavá, kdo nás teď bude učit,“ špitla Maruška své spolužačce Adélce. Potkaly se při cestě do školy.

„Možná se vrátí pan učitel Starý,“ dumala Adélka.

„Já bych si přála, aby nás zase učila paní učitelka víla,“ posteskla si Maruška.

„Ty by bylo úplně nejlepší,“ přikývla Adélka. Víc nestačila říct. Kolem ní se totiž prohnali spolužáci Stojka s Horákem. Když na ně nepůsobila kouzelná moc paní učitelky Jasmíny Bílé, byli z nich stejní darebáci jako dřív. Málem Adélku porazili.

„Moc bych si to přála,“ zdůraznila Maruška a přidržela Adélku, aby neupadla.

Když děti dorazily do svých tříd, posadily se tak, jak chtěly. Každý chtěl mít nablízku svého kamaráda. Nikdo se nedržel zasedacího pořádku z minulého školního roku.

Nová paní učitelka

Zazvonilo. Děti se po zazvonění posadily do lavic a čekaly. Jen Stojka s Horákem to nevydrželi. Honili se a strkali do sebe v zadní části třídy.

Petřička se naklonila a zeptala se Adélky s Maruškou, které seděly před ní: „Co myslíte? Kdo asi přijde?“

Adélka s Maruškou smutně pokrčily rameny. Věděly, že paní učitelce Jasmíně Bílé se nevyrovná nikdo.

„A co když to bude taky víla?“ napadlo Petřičku.

Adélka s Maruškou se hned otočily. Tohle je vůbec nenapadlo. „No jasně,“ začala hned plánovat Maruška. „Víla Jasmína už u nás byla. Určitě nás má ráda. Když nemůže přijít ona sama, tak nám za sebe pošle náhradu.“

Než holky začaly plánovat další podrobnosti, otevřely se dveře a do třídy vstoupila paní učitelka. Na první pohled jako víla nevypadala. Ale co když zdání klame?

Děti ve třídě zmlkly. I René Stojka a Standa Horák se přestali prát. Ne proto, že by je to přestalo bavit, ale byli zvědaví.

Paní učitelka se na děti podívala přísným pohledem. Prstem si posunula brýle na nose a pak se představila: „Jmenuji se Klára Káravá a budu vás učit tento školní rok. Nejste žádné malé děti. Jste už ve druhé třídě, tak doufám, že se podle toho budete chovat.“

Adélka s Maruškou se na sebe vyděšeně podívaly. Oběma prolétla hlavou stejná myšlenka. Kárat znamená napomínat. Paní učitelka vypadá, že kárání bude její silnou stránkou. S Jasmínou Bílou se rozhodně nedá srovnávat.

Stojka s Horákem si chtěli paní učitelku vyzkoušet, a tak se v poslední lavici začali prát.

„Doneste mi žákovskou knížku! Oba!“ zakřičela na ně.

„Žádnou ještě nemáme,“ odpověděl s úšklebkem René Stojka. Byla to pravda. Paní učitelka si tedy vzala svůj notýsek a přišla k nim. „Jména!“

Horák se postavil a začal říkat jména, která ho napadla: „Eliška, Adam, Jiří, Luboš, Jarek.“

„Vaše jména!“ zdůraznila paní učitelka přísně. Oba řekli jméno toho druhého. René ukázal na Standu a prozradil jeho jméno. Standa udělal na oplátku totéž Renému.

Paní učitelka si jejich jména pečlivě zapsala.

Jenom samé kárání

Adélka, Maruška a Petřička šly ze školy spolu. Hned první školní den měly špatnou náladu. Paní učitelka jim dala papír se seznamem pomůcek a sešitů. Všechno by měly donést už do konce tohoto týdne.

„Kdyby tak byly ještě prázdniny!“ posteskla si Petřička.

„Na další prázdniny si ještě počkáme,“ prohlásila smutně Maruška.

„Já to asi nevydržím!“ zoufala si Adélka.

Dětem se najednou do školy moc nechtělo. Nejen Marušce s Adélkou, které patřily k nejlepším ve třídě. I ostatní spolužáci byli skleslí.

Paní učitelka dětem vyrobila trestné tabulky. Pověsila je na nástěnku. Tam, kde dříve bývaly veselé obrázky. Vlevo byl seznam všech dětí ve třídě a zbytek papíru vyplnily prázdné chlívečky. Jedna tabulka byla na zapomínání. Další na špatné chování. Nechyběla ani tabulka na nesplněné domácí úkoly. Paní učitelka tam každý den dala někomu černý puntík. Kdo měl tři puntíky, toho čekala poznámka do žákovské knížky.

Děti ve škole ani moc nezlobily. Neměly na to sílu. Při pomyšlení na paní učitelku je rozbolela hlava nebo bříško. Jedině Standu Horáka a Reného Stojku nic z míry nevyvedlo. Bylo jim jedno, že mají všechna okýnka v tabulkách zaplněná černými puntíky.

Jednou o přestávce řekla Adélka Marušce a dalším kamarádkám: „Všimly jste si, že by paní učitelka někdy někoho pochválila? Pořád nás jenom kárá.“

Ostatní děvčata zamyšleně přikyvovala: „Přesně tak!“

„Mně se tak stýská po naší kouzelné víle,“ pronesla Klárka.

„Dala nám přece kouzelné pero!“ vzpomněla si Maruška.

„No jo,“ vykřikla Adélka. „Zítra máme psát první písemku, tak se nám bude určitě hodit!“

„Já na pero úplně zapomněla,“ plácla se do čela Lucka. Ostatní děti si také nevzpomněly, a tak jim to Lucka připomněla. O přestávce se postavila před tabuli a hlasitě řekla: „Zítra si nezapomeňte vzít kouzelné pero od naší víly. Budeme psát písemku!“

Kouzelné pero

Většině dětí se pero nakonec podařilo najít. Někteří kvůli tomu museli udělat důkladný úklid ve svém pokojíčku. Jirka pro pero zajel k babičce, kde ho naposledy zapomněl, a Ondra si ho vyžádal nazpět od tatínka. Jednou si ho totiž půjčil na nějaké výpočty a pak už ho Ondrovi nevrátil. Prohlašoval, že se mu s ním dobře píše. Vůbec nemusel škrtat, protože nedělal žádné chyby. Není divu, bylo to přece kouzelné pero. Na písemku z matematiky byli všichni dokonale připravení. Maruška si pro jistotu vypočítala pár cvičných úkolů. Chtěla mít jistotu, že pero opravdu funguje.

„Mami, napíšeš mi nějaké příklady na sčítání a odčítání do dvaceti?“ zeptala se maminky.

„Ale jistě,“ odpověděla ochotně maminka. Vzala si čistý papír a na něj napsala dvacet příkladů. Polovinu na sčítání a druhou na odčítání. Maruška se s chutí pustila do počítání. Vzala si na to kouzelné pero. Byla překvapená, jak pro ni bylo počítání snadné.

Když byla hotová, tak poprosila maminku, aby jí příklady zkontrolovala.

„Všechno máš dobře. Jsi šikulka,“ pochválila ji maminka.

Maruška si oddechla. Kouzelná moc se z pera přes prázdniny nevytratila. Při tom všem si Maruška uvědomila ještě něco dalšího. Maminka i víla Jasmína Bílá umějí chválit, ale od nové paní učitelky ještě pochvalu neslyšela. Paní učitelka Káravá se chová přesně podle svého jména.

Druhého dne se děti ani trochu nebály. Před hodinou matematiky seděly vzorně v lavici a v ruce držely svá kouzelná pera. Byly připravené na první písemku.

Paní učitelka vešla do třídy. Beze slova rozdala papíry s příklady. Položila je každému lícem dolů, tak aby příklady nikdo neviděl a nemohl začít dříve. Když byly písemky rozdány, paní učitelka zavelela: „Otočte papíry, teď! Máte na to přesně patnáct minut!“

Děti se pustily do počítání. S kouzelným perem to byla snadná práce, a tak byly hotové dokonce dříve než jindy. I paní učitelku to překvapilo, protože pro děti připravila opravdu těžké příklady.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kouzelná třída, příběh pokračuje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.