Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lenka Rožnovská

PANENKA ŠUPLENKA A PANÁČEK KOPÍRÁČEK

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5753. publikaci

Lenka Rožnovská (www.lenkaroznovska.cz)
Ilustrace Magda Veverková (www.magdaveverkova.cz)
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Návrh obálky Magda Veverková
Zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 120
Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Illustration © Magda Veverková

ISBN 978-80-247-9648-2 (ePub)
ISBN 978-80-247-9647-5 (pdf)
ISBN 978-80-247-5047-7 (print)

Předmluva

Sedím u svého psacího stolu a přemýšlím, o čem bude má pohádka. Mohla by být o úplně obyčejných věcech. Třeba o tužce, pastelkách, sešitu či kopírovacích papírech.

Aha. O těch vlastně ne, protože ty už děti neznají. Ach, ano, je to tak. Když se nějaká věc přestane používat, upadne v zapomnění. A to se stalo i kopírákům. O černé papíry, které dokázaly přepsat text či překreslit obrázek z jednoho papíru na druhý, dnes už nikdo nemá zájem. Místo kopíráků máme kopírky.

A co staré psací stroje? O jé, i těm už odzvonilo. Kdo by dnes na nich psal? Vždyť mají jen pár klapek s písmenky. A když se písař překlepne, nemůže zmáčknout klávesu DELETE a vymazat, co se mu nepovedlo.

A víte, vy holobradi, že byly doby, ve kterých neexistovaly mobilní telefony? To byly časy! Kdo měl doma telefon, ten byl pánem. Však si taky telefonu patřičně považoval. Dbal na to, aby telefonní sluchátko bylo vždy řádně položeno na svém místě.

To všechno jsou věci, které vy už nemůžete znát. Ale je to škoda. A víte co, děti? Aby se na staré věci nezapomnělo, uděláme z nich hrdiny této knížky. A aby se vám knížka líbila, poproste babičku, ať vám ji přečte. Třeba se pak zasní a bude vám vyprávět, jaké to bylo, když byla ona malá…

1. Jak se Šuplenka probudila

„Dobrý den, děti. Cože, vy nevíte, kdo vás zdraví? Přece já, babička Františka, ta babička, co nemá počítač ani mobilní telefon. Ale na svém psacím stole se dvěma šuplíky mám starý psací stroj, do kterého vkládám papíry, a pak na tom stroji píši pohádky. Hm, děti, přiznám se, na stole je nepořádek, leží tady plno věcí: starý telefon, tužky a pastelky, koníček na sešívání papírů, krabička se špendlíky, sešit a kalendář. Musím to všechno uklidit. Anebo ne. Nic uklízet nebudu, napíšu o tom všem nějakou hezkou pohádku.“

„A napiš taky o mně!“

„Slyšeli jste ten hlásek? Ozývá se z prvního šuplíku! Jé. A teď se šuplík pootevřel. Pootevřel se trošičku, jen tak akorát na jeden, dva, tři, čtyři, pět a jeden, dva, tři, čtyři, pět malých drobných prstíků. Šuplík se otevřel víc… Jejda. Venku jsou dvě ruce. Čípak ty ruce asi jsou?“

„Chichi, moje!“

„A kdo jsi? Ukaž se.“

„Chichichi, neukážu.“

„Ukaž.“

„Počítej do tří.“

„Jedna, dvě…“

„Tři! A Hop! Líbím se ti?“

Jéje, panenka! Zlatavé pramínky vlasů jí trčí do všech stran jako paprsky sluníčka, nosík má malý, zato mírně nakrčený. Pusa je našpulená tu do O, tu do U, podle toho, zda se právě diví, či usmívá. Bílé šatičky jí chrání puntíkovaná zástěrka. A co botky? Joj. Vždyť ona žádné botky nemá!

2. Jak si panenka zatancovala

„Jakpak se jmenuješ, krásná panenko?“

„Já jsem, prosím, panenka Šuplenka z prvního šuplíčku.“

„A copak umíš, Šuplenko?“

„Umím zpívat a tancovat.“

Panenka se zatočila dokola. Náhle si povšimla otevřeného sešitu. Jeho bělostné stránky vypadaly jako taneční parket. Hop. Panenka je na parketu. Tu udělá krok, tu krůček. Ale jaký je to tanec bez hudby. Panenka si začala zpívat. A kdo to umí, může zpívat s ní.

Já si tančím mezi řádky,

krůček tam a krůček zpátky.

Jméno mé je Šuplenka –

šuplíková panenka.

Šuplenka se roztočila jako káča. Točí se, točí, hlava i nohy se jí motají. Najednou bác, Šuplenka zakopla o linku. Do sešitu se natáhla jak dlouhá, tak široká.

Bouch…

Tak. A je to. Sešit se zavřel. Malá šuplíková panenka je v něm uvězněna.

3. Jak byla Šuplenka zachráněna

„Au, co to děláš, ihned mě pusť,“ zlobila se šuplíková panenka.

„A nepustím,“ zabručel sešit, „byl jsem prázdný, nic ve mně nebylo napsáno ani nakresleno, tak jsem si tě chytil a teď jsi moje.“

„Ale to nejde, já nejsem sešitová, já jsem šuplíková,“ bránila se Šuplenka.

Prázdný sešit na to neřekl ani A, ani B. Zarytě mlčel a Šuplenku nepustil.

„Pomoc, pomoc!“ křičela Šuplenka. Jenomže její volání dolehlo jen na krajíček stránky.

„Link, link, promiň, link, link, já se ti nechtěla připlést pod nohy, link, link,“ omlouvala se tenká linka a lítostivě se stočila do klubíčka.

„To nic, linko, netrap se, raději vymysli, jak se odsud dostanu.“

Linka běžela pro radu ke svým sestřičkám. Linky si šeptaly a pak se spojily v jednu dlouhou linku. „Chyť se nás, my tě vysvobodíme.“

Šuplenka popadla linkový provázek, linky se potichoučku vysoukaly ze sešitu. Pšš. Potichu a pomaloučku, ať se sešit nevzbudí. Ještě kousek, kousíček… Hurá, povedlo se!

„To jsem ráda, že jsem venku,“ oddychla si Šuplenka. „Ale co teď s vámi bude? Zpět nemůžete, sešit by se na vás zlobil.“

Linky se nastěhovaly do kapsičky Šuplenčiny puntíkované zástěrky. Však jí ještě budou k užitku.

4. Jak se Šuplenka polekala

„Chrr, chrr, chr,“ ozývalo se z druhého šuplíku psacího stolu.

„Co je to?“ podivila se panenka Šuplenka.

„Chrrrchrrrchrrr,“ ozvalo se hlasitěji.

Panenka se zamračila. „No toto, kdo to dělá? Ale já na to přijdu!“

Šuplenka si ze zástěrky vytáhla linkový provázek. Šup a švíst, spustila se po něm až k šuplíku, ze kterého se linuly ty divné zvuky.

„Ťuk, ťuk, šuplíčku, co se v tobě děje, kdo to v tobě tak divně chrčí?“ zaťukala Šuplenka na šuplík. Ale ono nic. Nikdo se neozval.

Šuplenka zaťukala znovu.

Tentokrát ze šuplíčku zaznělo jiné, tišší chruššš, chrrršš. Panenka má zvědavý nos, poprosila šuplík, aby se otevřel.

Šuplenka opatrně nakoukla dovnitř. Rozhlíží se, ale nic nevidí!

Jen tamhle v rohu se něco černého hýbe.

„Och, šuplíkový strašák!“ Šuplenka se polekala, přibouchla šuplík. Rychle, rychle, ať už je pryč! Panenka šplhá po linkách zpátky na stůl.

5. Jak se panáček Kopíráček probudil

Jako by Šuplenčino zabouchnutí šuplíku bylo kouzelné. Místo strašidelného chrrr se ozvalo dlouhé uáááááááá.

Tygr! Pomyslela si Šuplenka. Do šuplíku se nastěhoval tygr. O jéje, snad mě nesní.

Než se Šuplenka nadála, druhý šuplík se otevřel a objevily se černé kudrliny.

Žádný tygr, ale černý beran, oddychla si Šuplenka a dodala si odvahy: „Haló, berane, hohej, vítám tě!“

Černé kudrlinky se pootočily.

I kdepak, Šuplenko, kudrny nepatří beránkovi, ale panáčkovi. Panáčkovi černouškovi, co je všude černý jako saze, jen zuby má bílé jako sníh.

„Ahoj, panenko popletko,“ zavolal panáček černoušek a zazubil se těmi svými bílými zuby.

6. Jak se okukovali

Černoušek se vyšplhal za Šuplenkou na stůl.

„Ahoj, já jsem panáček Kopíráček.“

„A já panenka Šuplenka,“ nesměle špitla panenka.

Chvíli se ti dva okují… Sláva, padli si do oka, budou z nich kamarádi. Panence se černoušek líbí, barevná košile mu moc sluší. Pravda, kalhoty už jsou mu trochu malé, zato má boty. Panečku, ty jsou parádní!

Šuplence se něco nezdá, musí se zeptat: „Panáčku, proč jsi tolik černý?“

„Nevím, už jsem se tak narodil. Copak tobě to vadí?“

Šuplenka se začervenala, zakroutila hlavou. Panáček zamrkal. „A mně zase nevadí, že jsi celičká bílá.“

Panenka se rozesmála. Rozesmál se i panáček.

A není to jedno, jestli jsme bílí nebo černí? Hlavně že si rozumíme. Pomysleli si oba zároveň.

7. Jak panenka pozvala panáčka na heřmánkový čaj

Když se dosmáli, chvíli bylo ticho. Nevěděli, jak dál.

„Zvu tě na dobrý heřmánkový čaj, “ řekla panenka Šuplenka.

Panáček Kopíráček našpulil své široké rty. „Heřmánkový čaj nemám rád. Nechci, nebudu pít.“

Panenka je paličák. Dala se do přemlouvání. Ale i panáček má beraní hlavu.

Panenka Šuplenka cvrnkla Kopíráčkovi do nosu, pak ho vzala za ruku a zazpívala mu:

Kopíráček černé kůže

čaj z heřmánku píti může.

Jeden hlt, dva nebo pět,

pozdraven buď bílý květ.

Šuplenčina písnička Kopíráčka okouzlila. Když Šuplenka zpívá, vypadá moc hezky, pomyslel si, a už se nebránil pozvání na heřmánkový čaj.

8. Jak si Kopíráček popálil jazýček

Na stole stál hrníček s čajem. Byl to pan hrníček. Baculatý baculáč s velkým uchem.

Panenka přistoupila k jeho uchu a zavolala do něj: „Pane hrníčku, haló, můžeme se z vás napít?“

„Ale jo,“ broukl hrníček.

Jenomže pan hrníček byl velký. A těžký! Oh. Ani Šuplenka, ani Kopíráček ho nemohli nadzvednout.

„Počkej, už to mám, už jsem na to přišel. Napijeme se jako kočička mlíčka,“ řekl Kopíráček. Naklonil se nad okraj hrníčku, smočil jazýček v čaji…

„Au, to to pálí, heřmánkový čaj je horký! Spálil jsem si jazyk.“

Panence bylo Kopíráčka líto. „Neplakej, já ti bolístku pofoukám.“

Panenka třikrát foukla na Kopíráčkův jazyk, ale ono nic. Ani první, ani druhé, ba ani třetí pofoukání nepomohlo.

Kopíráček byl smutný, jazýček ho bolel.

9. Jak měli houpačku ze lžičky

Panenka se posadila vedle Kopíráčka a byla smutná s ním. Ale smutek dlouho netrval.

„Kopíráčku, už znám lék na tvou bolístku. Musíš na ni zapomenout! Uděláme si houpačku!“

Panenka vytáhla z čaje lžičku a protáhla ji ouškem hrníčku.

„Kopíráčku, nasedat, houpačka je hotová.“

A to jo. Panáček Kopíráček má houpačky rád. Posadil se na lžičku, panenka se uvelebila na jejím druhém konci. A už se ti dva houpou. Nahoru, dolů. Nahoru, dolů. Vítr jim sviští kolem uší. Panenka si notuje.

Nahoru, dolů

houpem se spolu.

Koukejte lidičky –

houpačka ze lžičky

s námi si hraje,

smutek už taje.

A vida, Kopíráčkův jazýček už je zdravý, už nebolí.

10. Jak Kopíráček učesal Šuplence copánky

Zběsilé houpání rozcuchalo Šuplence vlasy. Už tak si její sluníčkové pramínky dělaly, co chtěly. Marně je Šuplenka schovávala za uši, marně je přihlazovala k hlavě.

„Jé, Šuplenko, ty máš vlasy jako strašák do zelí,“ smál se Kopíráček.

„To se ti to směje, když ty jsi samá černá kudrna,“ zlobila se Šuplenka.

„Šmik, šmik, šmik, ušmiknem, ušmiknem,“ přichomýtly se k Šuplence nůžky a hned se hnaly do kadeřnického díla.

„Ne, počkejte, přece nebudete panence stříhat její krásné vlasy!“ polekal se panáček Kopíráček. I panenka se nůžek bojí.

„Panenko, mám nápad, upletu ti copánky!“ Panáček má hbité prstíky. Pramínek splétá s pramínkem, a ejhle, panenka má hlavu plnou cůpků. Každý copánek si ozdobila sponkou na papíry. Jéje, panence to sluší!

I nůžky vystřihly do vzduchu svou pochvalu. Šmik.

11. Jak si hráli na ťukanou

Pro další hru nešel Kopíráček daleko. „Šuplenko, chceš, zahrajeme si na ťukanou.“

„Na ťukanou? Jak se to hraje?“

Panáček ukázal na starý psací stroj. Psací stroj už ledacos pamatoval. Dokázal napsat dopis, ale i pohádku. Hru na ťukanou neznal. Pozorně poslouchal, co panáček říká, aby dětem nic nezkazil.

„Podívej, když skočíš na klapku s písmenkem, ťukne.“

„Dobře, já začínám. Hop na písmenko A,“ řekla Šuplenka.

„Hop, píšu U.“

„A, U to je au. Takové slovo se mi nelíbí. Přidám písmenko T, hop.“

„A já O. Máme auto.“

„To je legrace. Pokračujeme! Hop na J.“

„E.“

„D.“

„E.“

„D.“

„O.“

„Napsali jsme auto jede do…“ přečetla Šuplenka.

„Píšu K.“

„O.“

„P.“

„E.“

„Č.“

„K.“

„A.“

„Tečka! Hurá, vyhrál jsem,“ radoval se Kopíraček.

Šuplenka i Kopíráček skákali po klapkách psacího stroje. A největší radost měli, když písmenka doťukala na konec řádku, to se pak psací stroj rozdrnčel a vrátil na začátek.

„Juchó, teď začínám já!“ vykřikla panenka.

Skákali z jedné klapky na druhou. Ťuk. Ťuk. Ťuky. Ťuk.

Ti dva si ani nevšimli, že ke stolu si kdosi přisedl.

12. Jak babička Františka zachránila panáčka Kopíráčka

„Copak se to tady děje!? Kdo mi tu skáče po klávesách? Kdo mi ničí můj psací stroj?“

„Kopíráčku, rychle pryč, babička se na nás zlobí!“

Panenka Šuplenka se schovala mezi tužky. Panáček chtěl také vzít do zaječích, jenomže písmenko Q mu nastavilo svůj chloupek, panáček zakopl a spadl mezi písmenkové klapky.

Jej. Mezi klapkami zůstal jako v kleštích.

„Au, Šuplenko, pomoc, zakopl jsem. Babička mě chytí,“ bolestivě sykl panáček.

„Ty můj smutku, co je to za černé nadělení? Čípak ty jsi?“ podivila se babička.

„Já jsem, prosím, panáček Kopíráček z druhého šuplíku. Jenomže teď jsem zaklíněný mezi písmenkové klapky. Au, au, babičko, nemůžeš mě vytáhnout?“

„I toť se ví, že můžu. Počkej, nožičku pěkně pootočíme doprava, doleva, a je to. Vidíš, už jsi venku.“

„Děkuji, babičko.“

13. Jak se všichni skamarádili

Šuplenka vyšla ze svého úkrytu. Postavila se vedle svého kamaráda. Oba stojí s hlavou svěšenou jako na hanbě. Úkosem se dívají na babičku. Nebude je hubovat?

I ne, babička je hodná, ví, že děti jsou děti, i když jsou malé, šuplíkové. Ale krátké kázání si neodpustí: „Panenko a panáčku, jestli si chcete na stole hrát, pak buďte opatrní. Vždyť sis, Kopíráčku, mohl pochroumat nožičku.“ Babička se odmlčela a pak dodala: „A nic mi nerozbijte.“

„Ano, babičko, už si dám na sebe pozor,“ sliboval Kopíráček

„A o věci se taky neboj,“ řekla Šuplenka.

Babička Františka se usmála svýma modrýma očima. „Dobrá, věřím vám.“

Vzala ze stolu prázdný sešit a schovala ho do prvního šuplíku. Ještě jednou se na děti usmála a odešla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Panenka Šuplenka a panáček Kopíráček.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.