v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba

Stínový hřebec

Křišťálový drak

Dračí koruna

Král koní

Dračí stíny

Shade

DragonRealm - Zrození

Zahalená říše

Děti draka

Dračí kodex

DragonRealm - Legendy

Páni draků

Mág Gryf

The Horned Blade *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

LEGENDY II.

FANTOM Print

2015

Copyright © 2014 Richard A. Knaak

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Jon Sullivan

ISBN 978-80-7398-755-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-756-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych vděčně poděkoval nesčetným fanouškům mých sérií za jejich dlouhodobou přízeň. Zvláštní dík za podporu si zaslouží:

Adam Harrison, Mary Lewinská, Jon Cazera, Samir Schwayri, Wade Atkinson a James Evick za magická doplnění řad Pánů draků.

Matthew Warnstedt, Chris Coughlin, David Zawistowski, Jennifer Albertsová, Chad Armstrong, Christopher Oldham, Justin Passmore, William & Brandy Schusterovi, Kevin Looney, David Moniz, Wade Atkinson, Eric Reitz & Jeremy Reynolds za další přispění k této práci.

Díky Wadeovi Atkinsonovi za korekturu.

A všem ostatním, kdož se zapojili, aby viděli ožívat další příběhy z Dračích říší!

Richard A. Knaak

I.
MOŘE VZPOMÍNEK

Trojstěžník se otřásl, když do něj narazila další vlna, rozbouřené moře však bylo nejmenším z jeho problémů.

Těsně před ním s těžkým žuchnutím dopadla jedna z bestií. Odřízla mu cestu, a tak nemohl nijak pomoci svým zbývajícím společníkům, zatímco se kolem nich rojili černě odění útočníci.

Gnor si pochopitelně liboval v boji, přestože stál proti přesile. Ozbrojení muži kroužili jako vlci, kteří byli jejich totemovými zvířaty, a navzdory dlouhému dosahu a vražedné sekeře zatlačovali sedm stop vysokého tvora do kouta. Dva z nich už leželi mrtví, ale jim na tom nezáleželo. Záleželo na smečce, ne na jednotlivých členech. Smečka gnora dostane, stejně jako už dostala zbytek posádky.

Gryf však neměl čas dělat si o medvědího válečníka dál starost, neboť okřídlený netvor, který předtím před lvím ptákem přistál, už se k němu blížil. A co hůř, měl obličej, který mohl být parodií na Gryfův vlastní, nebýt toho, že tihle tvorové jako druh existovali dávno před jejich zamýšlenou obětí. Gryf se snad částečně podobal tvorům, po kterých ho pojmenovali, ale postrádal jejich čirou krutost.

„Zabít! Zabít!“ zařval netvor a vzápětí po něm dychtivě skočil.

Gryf uskočil stranou. Divoké zvířecí spáry mu jen tak tak nerozervaly levou nohu. Rozmáchl se na netvora v okamžiku, kdy ho míjel, a dokázal mu udělat na boku rudý šrám. Naneštěstí to bude stěží stačit, aby ho zpomalil.

Náhle se mezi Gryfa a okřídlené monstrum postavil svalnatý kočičí válečník. Kočičí muž vyzývavě zasyčel a odpoutal pozornost divokého gryfa od jeho jmenovce.

„Ne!“ vykřikl lví pták. „Zachraň se –“

Kočičí muž varování nevěnoval pozornost a skočil vpřed právě v okamžiku, kdy totéž udělal netvor. Dvojice se setkala ve víru drápů a zubů a zpočátku nebylo jasné, kdo má navrch. Kočičí muž byl sice mnohem štíhlejší než jeho zrůdný protivník, ale pohyboval se tak ladně a rychle, že se mu dařilo vyhýbat se nejen jednomu gryfovu seku za druhým, ale i jeho zobáku, ostrému jako břitva.

Gnor kdesi blízko přídě zařval na své protivníky vlastní výzvu. Přestože se podobal medvědovi, měl také zobák, i když kratší a rovnější. Když Gryf potkal jednoho z jeho druhu poprvé – gnorové neměli jednotlivá jména, ale vždycky to vypadalo, že se vzájemně znají – divil se, jak můžou takoví tvorové existovat. Lvímu ptákovi občas připadalo, že kdysi dávno jakási moc slepě experimentovala s různými částmi těl, v šílené snaze stvořit nadřazenou formu života. Pokud šlo čistě o sílu, mohl se gnorům rovnat jen málokdo, ale i oni měli své meze.

Vskutku, zrovna když se Gryf obracel, aby pomohl svému druhému společníkovi, viděl, jak gnorovi pod velikou paži zajíždí píka a probodává silnou kůži. K dalším tmavým ranám, které už předtím proděravěly obrovo tělo, se připojil proud krve. Gnor však přesto dokázal tnout sekerou dolů a zlomit píku vejpůl. Zavrčel, vyrval si z těla hrot a pokračoval v boji se svými protivníky.

Vzápětí se Gryf přidal ke kočičímu muži proti okřídlenému netvorovi. Náhle se Gryfovi vybavilo jeho jméno. „Atone! Tamhle zbyl ještě jeden záchranný člun! Vezmi gnora a Nadiu a běžte přes zábradlí! Chtějí mě! Nechají vás být! Ve vodě aspoň budete mít šanci!“

„Nadia je mrtvá,“ zavrčel Aton. „Nadia je mrtvá...“

Gryf sklapl zobák. Nadia nejen patřila k jejich skupině, ale byla to i Atonova družka. Lvího ptáka přemohla hrůza. Aton neměl v úmyslu uprchnout.

„Běž ty!“ pokračoval kočičí muž. „Bojí se tě! Je tu něco, co vědí, a ty to potřebuješ zjistit! Mistři opatrovníci...“

Atona zasáhl přímo doprostřed zad šíp z kuše. Kočičí muž ztuhl a potom vzdechl a zhroutil se přímo na slintajícího netvora. Gryf se pokusil Atona zachytit, ale nestihl to.

Hrozivý zobák popadl Atona za krk. Netvor zatřásl bezvládným tělem kočičího muže.

Gryf využil okamžiku nepozornosti a se zavrčením skočil přímo na bestii. Když si ho okřídlený děs znovu všiml, lví pták už zatínal vlastní drápy hluboko do hrdla zvířete.

Gryf se pevně držel, zatímco se netvor pokoušel setřást ho ze sebe. Těžká křídla plácala a zvedla oba bojovníky několik stop do vzduchu.

Ruce se mu zalily krví, jak zatínal drápy hlouběji do masa. Cítil, jak zvíře těžkne...

Další šíp z kuše zasáhl cíl... ale tentokrát jím byl tvor pod Gryfem.

Okřídlené monstrum se otřáslo a zhroutilo se. Gryf se sotva stačil odtrhnout a uskočit.

Sotva přistál, zablokoval mu cestu ke gnorovi druhý z netvorů. Gryf se otočil doleva a zjistil, že čelí třem postavám v ebenově černé zbroji. Jeden byl voják držící kuši. Další z mužů, ten v přilbě, byl zachmuřený držitel, jeden z černokněžníků Aramitské říše. V levé ruce svíral malý, matně svítící kámen – Ničitelův zub, magický artefakt, který byl zároveň symbolem hrůzného vlčího boha Aramitů.

Gryfovu pozornost však nejvíc upoutala vousatá postava v plášti stojící uprostřed. Lví pták nedokázal zadržet zvířecí zavrčení.

„Shaidarol... Shaidarol...“ zašeptal.

„Teď D’Shay,“ chladně pronesla postava s vousy. „Ne že by sis to snad mohl zapamatovat, stejně jako tebe si teď nepamatují mistři opatrovníci. Nezapamatuješ si to ani na těch pár chvil, které ti zbývají. Zapomeneš všechno... což je v tvém případě nejspíš nejlepší, pokud jde o tvou duši...“

Za Gryfem se stále ozývaly zvuky gnorova boje, obrův dech však zněl zřetelně trhaněji. Gryf se chtěl otočit a jít mu na pomoc, věděl však, že nemůže spustit oči z toho, kdo si teď říkal aramitským titulem... jménem vlčího nájezdníka. „Jak jsi to udělal... D’Shayi? Jak jsi... jak –?“

Gryf zavrávoral. Myšlenky se mu zamlžily. Přesto část jeho mysli stále fungovala dost na to, aby chápal příčinu. Upřel jedno téměř lidské oko na držitele a pokoušel se skrz houstnoucí mlhu odhadnout vzdálenost k černokněžníkovi.

„Je velmi silný,“ zamumlal znepokojený držitel. „Pořád tomu vzdoruje!“

D’Shay se zasmál. „Ano, vždycky byl tvrdohlavý! A tak i zemře...“

Držitel se zamračil. „Vůdce Smečky rozkázal, abychom ho zajali. Dovolil poškození, ale chce ho živého...“

Gryf, stále vrávorající, udělal krok směrem ke trojici. Muž s kuší zamířil, ale D’Shay mu sklonil zbraň dolů.

„Příliš snadné, příliš čisté,“ zavrčel urozený vlčí nájezdník. „Jeho smrt musí být krutá...“

„Znovu vám musím připomenout,“ začal černokněžník... a vzápětí se užasle zahleděl na vlastní hruď. Tam, přesně v místě, kde se nachází srdce, mu pancířem hladce projel svítící nůž.

D’Shay kouzelnou dýku vytáhl. Držitelova krev nezanechala na čepeli jedinou stopu.

Když se černokněžník zhroutil, D’Shay nonšalantně zastrčil dýku zpět do pochvy. I skrz zamlžené myšlenky si lví pták všiml, že muž s kuší vůbec nevypadá vraždou překvapený.

„Nebudeš předveden zpět před Vůdce Smečky. Zemřeš tady, zemřeš v bolestech a s vědomím, že tě Synové země budou brzy následovat.“ D’Shay mávl rukou.

Druhý netvor se přisunul blíž. Zároveň si Gryf uvědomil, že zvuky boje zcela utichly. Věděl, že gnor musí být mrtvý; obr by se nikdy nevzdal.

„Nikdy jsi mi neměl věřit, Gryfe... Nikdy...“

Lví pták jen stěží myslel, jen stěží viděl. Přesto věděl, že se musí k bývalému spolubojovníkovi dostat, i kdyby jen proto, aby D’Shayovi rozerval hrdlo dřív, než okřídlený netvor rozerve hrdlo jemu.

Pokusil se na vousatého vlčího nájezdníka vrhnout...

Loď se prudce zakymácela. Nepřátelé i spojenci bez rozdílu popadali na palubu. Řev bouře prořízlo ostré zasténání, jak trup lovecké lodě vlčích nájezdníků narazil podélně na Gryfovu loď a otřel se o ni.

Lví pták se snažil využít zmatku a znovu se pokusil dostat k D’Shayovi. Naneštěstí se mu podlomily nohy a málem se zhroutil dopředu, tváří na palubu.

D’Shay se také pokoušel vstát, zuby vyceněné. Chytil se zábradlí, ale nepodařilo se mu zvednout, protože na něho v témže okamžiku sklouzla držitelova mrtvola.

Gryfovi se podařilo vstát. Vytasil drápy – a prudce se sklonil, protože se na něho pokusil vrhnout druhý netvor. Okřídlený tvor se okamžitě otočil, aby se pokusil o druhý útok, ale mezitím už Gryf skočil.

Gryf sevřel paže kolem netvorova silného krku a pokusil se s ním vypořádat stejně jako s předchozím. Drápy však zachytily jen peří a kožešinu. Netvor náhle vyrazil do vzduchu. Gryf i jeho zoufalý jmenovec se vznesli mezi vlající plachty. Gryfovi se naskytl krátký a strašlivý pohled na masakr, pokrývající palubu jeho lodi. Všude ležela poházená těla jeho spolubojovníků, včetně gnora, jehož mohutná mrtvola visela přehozená přes zábradlí.

Lví pták se pevně držel, konečně se mu však podařilo zabořit drápy jedné ruky do gryfova svalnatého krku. To ale nestačilo k tomu, aby ho zabil. Netvor začal prudce klesat a poletovat kolem a pokoušel se nežádoucí břemeno setřást.

Mohutný závan větru odhodil oba bojovníky za spojené lodě. Zvířecí gryf se pokoušel vrátit ke svému pánovi, ale vichr byl příliš silný. Odnášel oba bojovníky dál a dál.

Okřídlený děs bojoval, aby se udržel ve vzduchu. Gryf, který byl na něm, sledoval, jak obě lodě rychle mizí v dálce. V hlavě mu pořád bušilo a vzpomínky se čím dál víc zamlžovaly. Kouzlo, které držitel seslal – ať už bylo jakékoliv – se mu dál nezadržitelně šířilo myslí. Nešťastný vzbouřenec zapomínal na důvod toho všeho, stejně jako na přátele a na lodě.

Jeho zrádný oř letěl dál, kam ho bouře hnala. Kdykoliv se Gryf podíval dolů, viděl totéž. Ohromné vlny se valily širým mořem. Nikde ani stopy po zemi.

V jednu chvíli Gryf ztratil vědomí. Nakonec ho probral trhaný dech netvora, který ho nesl. Gryf cítil na rukách vlhkost a zjistil, že se mu nějak podařilo zabořit tvorovi do krku drápy obou rukou. To mu zabránilo v pádu, ale zároveň tím způsobil, že okřídlený tvor, který byl jediným, co mu bránilo v utonutí, umíral.

Gryf se v zoufalství ohlédl. Doufal, že něco najde. Už si nedokázal vzpomenout, jak se do téhle situace dostal. Z celé minulosti mu zbylo jen jeho vlastní jméno – Gryf – a současná zoufalá situace. Věděl, že zapomněl něco strašlivého, ale ať se pokoušel sebevíc, nedokázal žádnou z těch vzpomínek vzkřísit.

Netvor se třásl. Na okamžik přestal letět. Oba padali jako kámen a srážce s hladinou zabránilo jen gryfovo zoufalé úsilí. I tak Gryf věděl, že je to jen otázkou minut. Rozhlížel se všemi směry, ale viděl jen další vodu. Ano, východní stranu z větší části halila mlha, Gryf však neslyšel nic, co by naznačovalo, že je tam něco víc než další moře. Kéž by jen mohl pomoci zachránit – koho?

Náhle ho zalila voda. Gryf sebou trhl. Znovu upadl do bezvědomí. A co hůř, jeho neochotný oř podlehl vyčerpání a krvácení. Než se Gryf stačil odtrhnout, on i netvor narazili na bouřící vodu.

Úder o hladinu byl jako úder o kámen. Naštěstí pro Gryfa zachytilo většinu nárazu umírající zvíře. I tak se při srážce pootočilo a odhodilo Gryfa stranou. Přistál v rozbouřeném moři a vzápětí se přes ně oba přelila další vlna.

Vlna je rozdělila. Okřídlený děs se marně pokoušel plavat na hladině. Zatímco Gryf bojoval, aby udržel hlavu nad vodou, viděl, jak se zvíře potápí. Křídla sebou ještě několik vteřin divoce tloukla, ale potom pohyb ustal a i ona klesla do hlubin.

Další vlna smetla Gryfa dál od jeho utopeného oře. Přitom na okamžik cosi zahlédl na obzoru. Vypadalo to skoro jako země, byl však příliš unavený a nebyl si jistý. V hlavě mu bušilo. Všechny vzpomínky se vytratily. Zůstalo mu jen jméno, které si znovu a znovu v duchu opakoval, zatímco se pokoušel zůstat naživu.

Jsem Gryf. Jsem Gryf. Jsem...

„Gryfe! Prober se!“

Gryf ten mužský hlas znal, znal ho lépe než prchavé vzpomínky, které se teď ztrácely v hlubinách jeho mysli. Měl nějaké zlé sny, ale nedokázal říct o čem. Zmatené zvuky, které slyšel kolem sebe, mu nijak nepomáhaly v soustředění, stejně jako ten neodbytný hlas.

„Vy dva! Vezměte ho s sebou! Yalak otevřel cestu. Já se vypořádám s touhle katastrofou a potom se k vám hned připojím!“

„Ale, otče!“ protestoval další, mladší muž. „Znovu už tě neopustím!“

„Udělej, co říkám! Najdi bratra. Nemůže se dál chovat jako vlk samotář! Žijeme a umíráme bok po boku!“

Do řeči mu skočil ženský hlas. „Nathane! Mysli na sebe –“

„Nebudu se dohadovat ani s tebou, Gwendolyn! Vezmi ho a běžte!“

Ruce sevřely Gryfovy paže. Musel něco říct, protože původní hlas – Nathan? – odpověděl: „Zachráníme je. Neboj se, Gryfe! Dokázali jsme to předtím a dokážeme to znovu...“

„I gnora...“ podařilo se říct lvímu ptákovi, když si krátce vybavil jednu z pohřbených vzpomínek.

„Co je gnor?“ zeptal se druhý mužský hlas.

„Jenom ho dostaňte do bezpečí! Viděli jste, co se stalo. Je v něm víc, než jsme si mysleli, a potřebujeme zjistit, jestli mu můžeme pomoct, aby to znovu probudil! Může to být naše největší šance...“

Gryfem projela ostrá bolest. Vykřikl a pak se zhroutil, jak mu vědomí znovu vyklouzlo.

V posledním bdělém okamžiku mu však hlavou zazněl jiný hlas, hlas vousatého muže, který ho očividně zradil.

Zapomeneš všechno... což je v tvém případě nejspíš nejlepší, pokud jde o tvou duši…

II.
GRYF A DRAK

Další ústup, zděšeně si pomyslel Nathan Bedlam. Další drahý ústup...

Pro čaroděje neměla ta cena nic společného se zlatem, ale s krví a životy. Během pěti měsíců od chvíle, kdy Nathan osvobodil všechny čaroděje z vlivu magického pole Nachového draka, udělali mágové všechno, co mohli, aby pomohli Gryfově zkoušené armádě rebelů. Získali pár drobných vítězství, ale většinou Gryf a čarodějové strávili více času hledáním nových míst, kde by se mohli ukrýt, než pokusy svrhnout dračí krále. To se musí změnit – a Nathan přesně věděl, jak se to musí udělat.

Jediný problém byl, že to znamenalo zaútočit na samotné Penacles.

Ledový vítr, kvílící skrz nejnepřístupnější hory na Severních planinách, se Nathana ani nedotkl. Čaroděj hleděl k jihu. Nebylo vidět téměř nic než další hory a další pláně. Byly pokryté věčným sněhem a ledem a měly jen málo rozlišujících znaků. Nathana zajímalo jen to, že se s Yalakem pokoušeli najít místo tak nepovšimnuté, aby dokonce ani pána Severních planin, Ledového draka, nenapadlo se na ně podívat.

Ale nemůžeme tu zůstat moc dlouho, pomyslel si hořce. Nikdy nemůžeme zůstat moc dlouho...

Yalak a Dayn už hledali další místa, kam rebely přesunout. Gwendolyn pomáhala při pokusu ošetřit Gryfova nikoliv drobná zranění. Ta zranění byla výsledkem překvapivého útoku, který jistě řídil Nathanův bývalý pán lord Nachový. Zabijákům z klanu lorda Hnědého se ho málem podařilo úspěšně provést. Spolu s druhým útokem na vzbouřence, vedeném dalšími jednotkami vojenských sil Hnědého draka, téměř dosáhli toho, co za celé předchozí měsíce nesvedly mnohem rozsáhlejší útoky Hnědého, Železného a Bronzového draka.

Co hůř, Nathan si byl jistý, že druhý plán málem uspěl částečně kvůli zrádci v řadách čarodějů... a dělal si čím dál větší starosti, že tím zrádcem může být jeho často nepřítomný mladší syn Azran.

Naposledy Azrana viděli dva dny před Gryfovým téměř osudným setkáním s dračími zabijáky a nejmladší Bedlam se tehdy choval ještě podivínštěji než dřív. Většinu času strávil usazený stranou od ostatních, a když už s někým mluvil, nejčastěji to byla Gwendolyn.

Nathan i Dayn věděli, že se čarodějka cítí s Azranem nepříjemně, a tak se vždycky snažili zajistit, aby spolu ti dva nezůstávali dlouho sami. Protože však byl Nathan přinucen převzít roli vůdce, zůstával teď tento úkol častěji na Daynovi.

Nathanovi se nezamlouvala změna, kterou pozoroval na svém druhém synovi. Azran vypadal na svůj věk mnohem starší, přestože čarodějové měli obvykle sklon vypadat mladě po většinu života, který trval tři sta i více let. A co bylo ještě podivnější, stříbrný pruh v Azranových černých vlasech se rozšířil a zahalil celou polovinu hlavy, četně krátké bradky, kterou teď nosil.

Vůdce čarodějů potřásl hlavou. Navzdory všem důkazům, svědčícím o opaku, odmítal věřit, že je Azran zrádce. Kromě toho hovořila v Azranův prospěch téměř maniakální dychtivost zapojit se do boje, kdykoliv došlo k potyčce se služebníky dračích králů. Občas se Azran choval přímo sebevražedně a Gryf i Nathan ho museli nejednou odtáhnout z nebezpečí.

A pak tu byl ten jeho meč...

„Nathane?“

Otočil se a zjistil, že za ním stojí Gwendolyn. Očividně už tam stála delší dobu, což ho přinutilo bát se nejhoršího. „Gryf! Je...?“

Rusovlasá čarodějka okamžitě zvedla ruku, aby jeho obavy zarazila. „Je mu lépe... vlastně konečně dovolil, abychom ho léčili.“

Když předtím přinesli vůdce rebelů zpět, zjistili cosi podivného a znepokojivého. Ať se jakkoliv snažily, ani jedna z čarodějek – dokonce ani Salicia, která měla zvláštní výcvik – nedokázala vyléčit Gryfovy rány. Léčitelka i Gwendolyn se musely spokojit s obyčejným obvazováním ran a podáváním vody, jak bylo potřeba.

„Bojuje s naším úsilím,“ sdělila Nathanovi štíhlá plavovlasí žena. „On nebo jeho tělo...“

„Nemůže to být nějaký dračí trik? Něco, co našel lord Nachový v knihovnách? To vypadá pravděpodobněji než to, co říkáš.“

Yalakova milá se chraplavě zasmála. „Jeden by si myslel, že to tak bude, ale já jsem se ponořila hlouběji. Je to volba jakési části Gryfova podvědomí, možná té části, která ho přiměla vykládat ty věci, když jste ho zachránili.“

Když Gryfa táhli do bezpečí, o něčem mluvil, Nathan však z toho nedokázal příliš pochopit. Matná vzpomínka očividně zahrnovala jakousi bitvu na palubě lodi a odhalenou zradu, ale víc tehdy čaroděj nerozuměl.

Přijal Gwendolyninu zprávu se zřetelnou úlevou. Bez dalšího slova jí stiskl ruku a přenesl je oba do jeskyní pod nimi. Přede dvěma měsíci spolu s Yalakem tyhle podzemní jeskyně odhalili, a když se ujistili, že si Ledový drak není vědom jejich existence, pracovali na tom, aby je udělali obyvatelnými. Tři čarodějové také bez přestání udržovali štíty, které bránily vládci Severních planin, aby si všiml jejich aktivity na vlastním panství.

Jeskynní komnatu, ve které se zhmotnili, osvětlovaly koule zlatého světla. Když se dvojice přiblížila, Salicia vzhlédla. Byla oblečená v tmavě hnědém rouchu, které se lehce mihotalo, jak se přizpůsobovalo teplotě jeskyně. Zvedla jedno obočí a Nathan si uvědomil, že je to výraz pobavení.

Nathan viděl, že hledí na jeho ruku, a teprve v tu chvíli si uvědomil, že stále drží Gwendolyn. Zkušený čaroděj ucítil, jak se červená, a okamžitě uvolnil stisk. Gwendolyn trvalo jen o nádech déle, než udělala totéž.

„Jak je mu?“ zeptal se Nathan, předstíraje, že se nic nestalo.

Ze Saliciiny tváře se vytratilo všechno pobavení. „Naštěstí bude brzy v pořádku. Pořád nemám ponětí, proti čemu jsme bojovali. Svým způsobem je stejně jedinečným magickým tvorem, jakým zřejmě je ten démon, Temný kůň...“

„Temný kůň.“ Gwendolyn se otřásla. „Ten tvor...“

„Řekl Gryf něco?“ přerušil ji Nathan, který nechtěl, aby se dál bavili o Temném koni. Měl s démonickým ořem a jeho společníkem Shadem, černokněžníkem bez tváře, složité spojenectví, kterému příliš nepomohl jakýsi incident mezi Gwendolyn a ebenovým hřebcem. Jakkoliv nepříjemně se však i sám Nathan ve společnosti nechvalně proslulé dvojice cítil, věděl, že ti dva sdílejí touhu vzbouřenců po pádu dračích králů.

„Ne, nic dalšího,“ odpověděla starší čarodějka.

V tu chvíli ne-lidská postava zasténala. Ostrý zobák cvakl. Oči – téměř lidské oči – se otevřely, Gryf lehce naklonil hlavu stranou a prohlížel si okolí.

„Co se stalo?“ zasípal nakonec.

„Zabijáci,“ odpověděl Nathan. „Draci z klanu Hnědého.“

„Draci...“ přemítal Gryf nad tím slovem. Navzdory zobáku vyslovoval dokonale.

Nathanu Bedlamovi připadala tato prostá schopnost fascinující, zaznamenal však v Gryfově tónu pochybovačný nádech. „Myslíš, že to byl někdo jiný?“

„Myslel jsem – ne. To je jenom moje představivost.“

Čaroděj viděl, že mu Gryf říká pravdu. Pokud šlo o Gryfovo předchozí mumlání, rozhodl se Nathan na vůdce rebelů nenaléhat. Nechtěl, aby Gryfa rozptylovaly matné vzpomínky ze ztracené minulosti. Nathan věděl, že je to svým způsobem bezcitné rozhodnutí, ale přísahal, že pokud tenhle zápas přežijí, pomůže Gryfovi, jak bude potřeba, aby odhalil pravdu za útržkovitými vzpomínkami.

„Kde je Toos?“ zeptal se lví pták na svého zástupce, zrzavého mladíka s liščími rysy.

Odpověděla mu Salicia. „Zaměstnává ostatní. Podle něj jste řekl, že nejlepší způsob jak udržet morálku, je zajistit, aby měli pořád pocit, že před sebou mají nějaký zřetelný cíl.“

„To jsem řekl. Výborně...“ Zdálo se, že se Gryfovi ulevilo mnohem víc, než by byl Nathan po Saliciině odpovědi čekal.

Bál se, že je Toos mrtvý, usoudil nakonec mág. Mladý důstojník byl pro Gryfa nejblíže skutečnému příteli. Zbytek vzbouřenců hleděl na svého ne-lidského velitele s bázní a ve společnosti čarodějů se Gryf stále cítil nepříjemně, přestože i on sám neustále ukazoval mimořádný potenciál.

To přivedlo Nathana zpět k původnímu dilematu. Věděl, že musí rychle znovu udeřit a nenechat dračí krále, aby znovu získali navrch, ale pomyšlení na pokus o dobytí Penacles bylo zneklidňující dokonce i pro něho. Ještě ten nápad s nikým neprobíral, ale pokud to někdo opravdu potřebuje slyšet, je to Gryf.

„Jsi na tom tak dobře, abychom si mohli promluvit – o samotě?“ zeptal se nakonec čaroděj.

Lví pták nezaváhal: „Jestli si myslíš, že je to potřeba, tak ano.“

Salicia od Gryfa beze slova odstoupila. Položila ruku na Gwendolyninu paži a odvedla druhou čarodějku z komnaty.

Gryf se tiše zasmál. „Velice tě obdivuje.“

„Salicia? Také ji obdivuji. Je mezi námi jedna z nejzkušenějších, nemluvě o tom, že je jedna z nejskromnějších, pokud jde o vlastní schopnosti –“

„Mluvil jsem, jak moc dobře víš, o lady Gwendolyn. Nemůžeš být tak slepý, aby sis nevšiml...“ Gryf široce rozevřel oči. „Ach! Nejspíš jsi.“

Nathan, který se náhle cítil jako mladý učedník, zamumlal: „Vím, že mě trochu obdivuje, ale to je všechno, co to je... a může být.“

„Nejspíš ji o tom nakonec dokážeš přesvědčit... snad.“ Vůdce vzbouřenců se začal opatrně zvedat. Když se Nathan naklonil, aby mu pomohl, Gryf jen mávl rukou. „Potřebuji jenom chvilku. Cítím se docela dobře. Jak jsi řekl předtím, Salicia je mimořádně zkušená.“

Čaroději konečně nezbývalo než naťuknout téma, související nejen s otázkou Penacles, ale i s nadějí vzbouřenců obecně. „Gryfe, Salicia má s tvým uzdravením méně společného než ty sám. Část tebe jí dokonce bránila, aby se nepokoušela o jistá kouzla, dokud na ně nebylo tvé tělo dostatečně v pořádku.“

„Nerozumím.“

Nathan zklamaně vydechl a pokračoval: „Znovu a znovu slýchám, jak o sobě mluvíš jako o válečníkovi, který má jakési zanedbatelné magické schopnosti –“

Gryf se od něho odvrátil. Když promluvil, měl srst a peří na krku viditelně naježené. „A to také jsem. Nejsem žádný velký čaroděj, mistře Bedlame. Jenom prostý bojovník.“

„Sotva. Ale tohle je důležité. Něco v tobě je, jakási latentní nebo úmyslně pohřbená schopnost, která by mohla znamenat rozdíl mezi vítězstvím a pohromou.“

Gryf se neohlédl, jen vyštěkl: „Není tu nic! Nic! Myslíš, že bych nechal muže umírat, kdybych měl šanci je zachránit?“

Nathan se pokusil položit bývalému žoldnéři ruku na rameno v gestu útěchy, ale Gryf ji setřásl.

„Ne,“ odpověděl čaroděj. „Viděl jsem tě znovu a znovu málem obětovat sám sebe, abys zachránil i jen jednoho člověka. Dokonce jsi zachránil mého mladšího syna – ne, že by projevil příliš vděku.“

Gryf se konečně otočil. „Nikdo mi nemusí děkovat za to, co je správné, mistře Bedlame.“

„Mohli bychom se, prosím, vrátit k oslovení ‚Nathane‘? A ano, díky jsou potřebné, aspoň ode mne jako otce.“ Než stačil Gryf něco namítnout, Nathan řekl: „Ale teď mluvíme o tobě. Musíš zvážit, co říkám! Je životně důležité, aby ses pokusil spatřit, co v tobě je.“

„Vím, co ve mně je, Nathane. Nic takového, o čem mluvíš.“ Lví pták se udeřil pěstí do hrudi. „Jsem válečník, prostě a jednoduše... a jako válečník mám mnoho jiných, důležitějších věcí, o které se teď musím postarat. Věcí, které s tebou potřebuji hned probrat.“ Gryf se Nathanovi podíval do očí. „Věcí, které se týkají toho, co přesně můžeme udělat s městem vědění... a skutečným vládcem Dračí říše, lordem Nachovým.“

Dva dračí válečníci poklekli na koleno před ohromnou postavou na vysokém, rozeklaném trůnu. Kdyby stály, byly by obě klečící postavy vysoké asi sedm stop. Složité hřebeny přileb v podobě dračích hlav jim oběma přidávaly další stopu. Krvavě rudé oči, jen zpola viditelné pod přilbami, se celou dobu pečlivě soustředily na mramorovou podlahu před nimi. Zatímco dvojice poslouchala rozkazy svého vládce, z bezretých úst jim nervózně vystřelovaly rozeklané jazyky. Jakkoliv byli draci pro někoho, kdo nepatřil k jejich druhu, děsiví, i oni se museli snažit, aby se před vládcem města vědění neroztřásli.

„Dossstanete ještě jednu příležitossst,“ zasyčel dračí lord, „a jestli zklamete, raději ssse modlete, aby vásss stihl ssstejný osssud jako vaše přátele. Neodměním vásss tak příjemně, jako odměnili vzbouřenci je...“

„Ano, můj pane,“ odpověděl rychle starší z dvojice.

„Odchod.“

Dvojice nanejvýš spěšně opustila trůnní sál. Nachový drak je sledoval očima, které se velmi lišily od očí jeho druhu. Jeho oči byly totiž podivuhodně perleťové a očividně se s nimi nenarodil. Lord Nachový viděl svět způsobem, jakým ho viděl jen málokdo, ale jak se svět jevil jeho očím, věděl jen on sám.

Lord Nachový vstal ze slonovinového trůnu a krátce upřel zlověstný pohled na prázdné místo na kamenném stropě. Strop ještě několik stop od toho místa nesl stopy ožehnutí. Na stejném místě dole byly na mramorové podlaze další takové stopy.

Vládce Penacles tiše, vztekle zasyčel a otočil se k prázdné stěně. Zvedl obě ruce v železných rukavicích a soustředil se.

Ne... přijdeš přede mne osobně, ozval se mu v hlavě temný, plazí hlas.

Než stačil dračí vládce zareagovat, jeho okolí se proměnilo. Trůnní sál se zatočil a pak vybledl, nahrazen skalnatou krajinou, nad kterou čněly sněhem pokryté štíty, proti nimž vypadaly ty na Severních planinách jako pouhé kopce. Vskutku, přímo před lordem Nachovým se tyčil nejmonumentálnější z obrů, legendární Kivan Grath. Legendární Hledač Bohů, což prý znamenalo ono jméno, však byl víc než pouhá hora. Bylo to místo, kde sídlil samotný dračí císař.

Lord Nachový čekal, ale okolí se už znovu nezměnilo. Dračí král zvažoval, že se promění, měl však podezření, že by se to lordu Zlatému nezamlouvalo. Místo toho vyrazil vládce Penacles pěšky.

Nedostal se však příliš daleko, když se v dálce začali přibližovat dva jezdci. Nejeli na koních, ale na zvířecích příbuzných dračích králů, obávaných nižších dracích. Mohutná, divoká zvířata postrádala rychlost koní, ale vynahrazovala to užitečností ve válce. Na jejich hřbetech jela dvojice dračích válečníků, která měla stejně jako jejich zvířata zlatavý odstín.

Zastavili před lordem Nachovým; třetího nižšího draka vedli za sebou.

„Nasedni,“ poručil jezdec, záměrně ignorující skutečnost, že mluví s vládcem města vědění. Nachový skryl svou touhu rozervat drzému válečníkovi hrdlo. Všechny tyhle nepotřebné manévry sloužily jen k tomu, aby mu připomněly, kdo v téhle zemi vládne. Lord Zlatý neseděl na trůnu zrovna pohodlně. Musel si uvědomovat, jak moc spoléhá na Nachového v udržování moci, která měla být podle dědického práva císařova.

Říše se však mění, navzdory všem našim snahám, přemítal dračí vládce, když nasedal. A záleží koneckonců hlavně na tom, že já na změnách získám nejvíc...

Zatímco se blížili k veliké hoře, dobře takové myšlenky ukrýval. Přestože lord Zlatý Nachovému hodně věřil, byl si vládce města vědění vědom, že dračí císař má k dispozici i další nástroje. Právě proto byl lord Nachový od zničení umného pole, které kdysi vévodilo jeho trůnní síni, nucen postupovat opatrně. Stejně jako ostatní dračí vládci, ani Zlatý nesnášel zrovna dobře selhání svých služebníků.

Úpatí hory se náhle zachvělo a před dračím králem se objevilo ústí veliké jeskyně a jeho strážci. Zelenkavá kůže dvou draků měla stejný zlatý nádech. Oba byli tak obrovští, že nemohli být ničím menším než dětmi samotného císaře. Lord Nachový si dvojici prohlédl, ale nedokázal je identifikovat. Žádný z nich nebyl Kyrg ani Toma, dva vévodové, které Nachový drak považoval za nejprohnanější z potomků lorda Zlatého.

Leviatan vlevo zařval a zvedl se. Lorda Nachového dunivý řev nevylekal; věděl, že ohlašuje jeho příchod těm uvnitř... Jako by strážcův otec sám nezajistil jeho příchod.

Vládce Penacles pokračoval ve hře, kterou byl císař odhodlán hrát, a projel s doprovodem kolem stráží. Jakmile byla trojice uvnitř, přitáhli svým zvířatům uzdy a sesedli.

Ze stínů vyklouzl jakýsi nevýrazný drak bez výrazných rysů. Vzal trojici uzdy a odvedl jízdní draky pryč.

Dračí lord a jeho eskorta se vydali rozlehlou chodbou... až konečně vstoupili do ještě rozlehlejší síně ležící před nimi. První, co tady upoutalo pozornost lorda Nachového, nebyl veliký trůn, na kterém ho čekal jeho domnělý pán, ale spíše řady velkolepých soch, které vypadaly jako živé. Sochy představovaly nejen tvory důvěrně známé obyvatelům Dračí říše, ale i jiné, jež uváděly v úžas dokonce i dračího krále. A co bylo ještě důležitější – ačkoliv to by císaři nikdy neřekl – lord Nachový by přísahal, že v těch sochách je cosi živého.

„Neklečíš před sssvým císssařem,“ zahřměla elegantní postava na trůnu.

Lord Nachový okamžitě poklekl. Upřel zrak na kamennou podlahu a čekal.

„Sssmíš ssse na mne podívat...“

Dračí král potlačil úšklebek, který si přál ukázat, a když vzhlédl k císařovým očím, nasadil poslušný výraz. „Buď pozdraven, vládce všeho! Buď pozdraven!“

Dračí císař se od ostatních dračích králů obecně příliš nelišil. Stejně jako ostatní dával častěji přednost užívání humanoidní podoby. Císař ani většina ostatních nad touto preferencí nepřemýšleli, vládce města vědění však měl jisté podezření ohledně toho, jaký má skutečný důvod. Posbíral pár fascinujících útržků informací, týkajících se původu dračího lidu, útržků, které vysvětlovaly nejednu z věcí, jichž byl během své vlády svědkem.

„Přessstože už jsssme o tom hovořili, dovol mi nejdřív vyjádřit upřímnou lítossst nad vraždou tvého sssyna a dědice, vévody Vuuna. Vím, že je to pro tebe tragická ztráta a další věc, za kterou Nathan Bedlam a ten tvor, kterému říkají Gryf, zaplatí víc než jenom sssmrtí!“

„Starost Vašeho císařského Veličenstva o vraždu mého syna je dobře známa. Znovu vám za to děkuji.“ Lord Nachový svěsil hlavu, jako by nad tím ohavným zločinem přemítal. „Vskutku draze zaplatí.“

„A velmi brzy, doufám?“ zeptal se s náhlým zápalem Zlatý drak. „Tohle malé povssstání už mělo ssskončit...“ Dračí král se při řeči naklonil vpřed. Planoucí oči a rozeklaný jazyk zdůrazňovaly jeho očividnou nespokojenost s postavou klečící před ním. Pohyb také zdůraznil rozdíly, které z lorda Zlatého dělaly víc než pouhého dalšího dračího krále. Lesk zlaté zbroje v neustále se měnícím světle v jeskyni – ve světle, které nemělo žádný přirozený zdroj – málem oslnil dokonce i lorda Nachového. Ještě působivější však byl hřeben císařovy přilby. Tvořila ho dračí hlava tak dokonalá, s tak živými rysy, že si dokonce i ostatní dračí králové šeptali o jejích děsivých očích, které je sledovaly, když byli u Zlatého draka na audienci.

Ačkoliv císař prozatím zůstával sedět, Nachový věděl, že je lord Zlatý téměř o stopu vyšší než jeho vazalové. Krom jediné věci se v žádném ohledu nedalo popřít, že je to rozhodně vládce všeho.

Tou jedinou věcí byla skutečnost, že to byl Nachový drak, kdo plánoval strategii dračích králů. Nachový, s asistencí ambiciózního Hnědého. Rodová linie Zlatého rychle ztrácela stabilitu, každý další císař byl méně hoden vlády než ten před ním... alespoň v očích klečícího draka.

„Je to jen záležitost času, velmi krátkého času,“ klidně odvětil lord Nachový. Na rozdíl od císaře měl vládce Penacles sykavky pod kontrolou. Ztráta tohoto ovládání znamenala mezi draky ztrátu tváře, ačkoliv před císařem by to nikdo nepřiznal.

„To už jsssi říkal před měsssícem... a ještě před měsssícem,“ podotkl s jistou netrpělivostí Zlatý. „Co je pro tebe krátký časss, lorde? Rok? Dessset let? Celý život?“

Nachového popuzovalo, že musí od císaře poslouchat tato slova. Zlatý přesně věděl, čemu dračí králové čelili. Lidští čarodějové byli vyvrcholením mnoha staletí – ne, tisíciletí – chovu. Byli mistry svého umění. Vskutku, v posledních měsících jim tak někteří začali říkat. Páni draků. Většina dračích vládců se nad ctižádostivým titulem ušklíbala, ale Nachový velmi dobře věděl, jak schopní byli samotní Bedlamovi.

Také měl jisté tušení ohledně vůdce rebelů, kterému říkali Gryf. Bylo na něm víc, než se zdálo. První, kdo na to už dříve upozornil, byl zrádný majordomus lorda Nachového, Jekrith Terin.

„Ještě šest, možná sedm týdnů a věřím, že bude po potížích. Postupujeme podle plánu.“

Měl císařovu pozornost. Lord Zlatý se znovu zamyšleně opřel; jazyk mu stále vystřeloval. „To nové pole... bezpochyby bude řešením?“

„Ano,“ odvětil Nachový a více než šťastně lhal císaři do obličeje. „Tím se všechno vyřeší.“

„Šest až sedm týdnů... budu žádat splnění tohoto slibu, lorde.“

„Přirozeně.“ Šest až sedm týdnů umožní lordu Nachovému uvést do chodu jeho skutečný plán, který nejen přivede lidské čaroděje zpět do stáda, jak řekl císaři, ale i odstraní všechny překážky bránící tomu, aby se vládce města vědění stal novým císařem. „Nic jiného bych neočekával, Vaše císařské Veličenstvo.“

„V minulosti jsi mi dobře sloužil. Dávám ti sedm týdnů.“

„Císař je velmi štědrý.“

„To jsem.“ Zlatý se na chvíli zahleděl stranou. Nachový si na tyhle náhlé chvíle císařovy nepozornosti zvykal čím dál víc. Bylo to jen další znamení, že rod Zlatého už není s to vládnout zbytku jejich druhu. Krevní linie Nachového byla silná, houževnatá...

Zlatý se na něho náhle znovu podíval. „Sssamozřejmě, chci vidět pokrok.“

Lord Nachový podobný pokyn čekal. I když se císař na dračího vládce spoléhal, nedůvěřoval mu. „Jak poroučíte.“

„V té záležitosti se s tebou spojí zástupce císařského trůnu, který mi bude tento pokrok hlásit.“

S něčím takovým lord Nachový nepočítal. Pochyboval však, že by měl potíže zmanipulovat kteréhokoliv z nevýznamných vévodů, kterého mu lord Zlatý podstrčí. „Jak si přejete.“

„Během několika dnů očekávej příchod mého sssyna Tomy.“

Lord Nachový měl co dělat, aby potlačil překvapení – a zděšení. „Myslel jsem, že byl Toma jmenován vyslancem v Mito Pice.“

Císař se usmál a odhalil velmi, velmi ostré zuby. „Teď byl jmenován mým vyslancem pro tuto záležitossst. Máš s tím nějaký problém, lorde?“

„Ne.“ Lordu Nachovému se myšlenky hnaly o závod. Toma byl velmi lstivý. Nepřicházel sice v úvahu jako dědic císařského trůnu, byl však horlivým stoupencem svého otce. Toma udělá všechno, co může, aby ochránil postavení lorda Zlatého... což znamenalo, že úskočný vévoda bude vládce Penacles velmi obezřetně sledovat.

Na tom nesejde! rozhodl se vzdorovitě dračí vládce. Ani stovka Tomů mi nezabrání, abych z rebelů neudělal klíč k tvému pádu, můj císaři...

„S radostí budu očekávat jeho příchod,“ oznámil konečně císaři. „Až –“

Ale než mohl domluvit, jeskyně zmizela. Lord Nachový se ocitl zpátky ve vlastní svatyni. Zlatý mu na závěr předvedl svou moc, jen aby vládci Penacles připomněl, že je tu jen jeden císař a není to Nachový.

Dračí vládce se zasmál. Většina napětí z něho spadla. Dramatický odchod mu jen ukázal, jak je Zlatý vratký a nejistý.

Jen pošlete svého psa, aby čenichal v mých stopách, císařské Veličenstvo, pomyslel si Nachový s rostoucím zadostiučiněním. Nezjistí nic, co si nepřeji, aby zjistil. Nikdo z ostatních se nedozví pravdu, dokud nebudu sedět na trůnu... a ty nebudeš mrtvý u mých nohou, spolu s Bedlamovými a všemi ostatními, kdo mi stojí v cestě.

Nachový drak se otočil k chodbě, která ho zavede k jeho nejdrahocennějšímu majetku... k legendárním penacleským knihovnám. Už mu daly, co potřeboval, aby byl první mezi dračími králi, a brzy mu poskytnou, co potřebuje, aby byl pánem všeho.

Máš dobrou náladu, podotkl mu v hlavě hlas, podobný hrobu. Věříme, že to znamená, žes souhlasil s naším návrhem?

Nachový se otočil ke stínům vpravo a spatřil matný obrys čehosi, co vypadalo jako muž ve zbroji a přilbě. Drak však věděl svoje. To, co se před ním zpola zhmotnilo, bylo mnohem víc.

„Hodně jsem nad tím přemýšlel,“ odpověděl Nachový. „Budu souhlasit, pokud vy dodržíte svou část dohody, přesně jak je třeba. Na oplátku pak budete mít přístup do knihoven pro své pátrání.“

Obrys hlavy kývl hlavou. Navzdory tomu, že byl stín menší než Nachový, se od něj dračí král držel v bezpečné vzdálenosti.

Pak tedy budou Vládci mrtvých očekávat tvůj pokyn, až si budeš přát náš krok.

„Jak jsssi řekl.“ Dračí král se pokusil přízračného návštěvníka obejít.

Tvůj syn je zajímavý doplněk, podotkl náhle stín s náznakem temného pobavení. Přeje si, abys věděl, jak se těší, že se k němu brzy připojíš...

Lord Nachový vycenil zuby. „Pověz mému synovi, že může čekat celou věčnost.“

Nu, stěží to potrvá tak dlouho... nikdy to tak není...

Než mohl lord Nachový odpovědět, obrys se rozplynul v okolních stínech. Teprve pak dračí král ucítil, jak se do okolí vrací teplo. Tiše zasyčel, což bylo jediným náznakem, že mu toto setkání dělalo mnohem větší starosti než setkání s císařem, kterého měl v úmyslu svrhnout.

Jenže co znamenalo postavit se třeba i dračímu císaři proti uzavření dohody s těmi, kdo mohou vzbudit a ovládat mrtvé?

III.
BOUŘLIVÉ VODY

Shade se zamračil; ne že by to kdokoliv, včetně černokněžníka samého, mohl vidět. Čaroděj si lehce shrnul kapuci, aby měl lepší výhled dolů, a odhalil tak pramen tmavých vlasů, ale žádné další rozeznatelné rysy. V celkovém vzhledu byly patrné náznaky mládí, ale legenda, která černokněžníka obklopovala, je obviňovala ze lži. Ten, kterého svět znal pod jediným, ponurým označením – navzdory mnoha jménům, které si dávaly jeho nejrůznější inkarnace – kráčel Dračí říší déle, než co těmto zemím vládli draci.

Jistě, kráčel je možná špatný výraz vzhledem k tomu, že Shade strávil většinu své prokleté existence pronásledován téměř všemi ostatními tvory. A nemohl jim to ani mít za zlé. Koneckonců, v závislosti na inkarnaci se černokněžník buď pokoušel pomáhat těm, které dračí králové zotročili, nebo vytvářel větší krveprolití a chaos než všichni dračí vládci dohromady.

V tomto konkrétním životě – který trval pouhých pět let od jeho minulé smrti – si Shade říkal Vadym. Každého, kdo měl tu smůlu, že se s ním setkal, žádal, aby mu tak říkali, ačkoliv se s tím nikdo z nich, dokonce ani Temný kůň, příliš nenamáhal. Černokněžník jim to stěží mohl zazlívat, ale přesto to zkoušel. Jméno mu poskytovalo jistý duševní – a snad i morální – odstup od jeho předchozích inkarnací a matnou naději, že tohle bude vtělení, které konečně unikne kletbě.

Avšak vzhledem k tomu, že útržky jeho vzpomínek nezahrnovaly informaci, jak kletba začala, pokračoval Shade ve svých dalších záměrech. V tomto případě dělal, co mohl, aby pomohl vzpouře. Shade věděl, že v minulosti už došlo k jiným vzpourám a že byly snadno rozdrceny, ale tentokrát měl naději, že tahle by mohla uspět. Pokud ano, možná by mu to mohlo usnadnit jeho vlastní osvobození z kletby. Jen musel zajistit, aby ještě předtím neumřel. Kdyby se tak stalo, mohl by se on sám stát rebelům zhoubou.

To, co teď upoutalo jeho pozornost, však žádalo, aby riskoval sám sebe, přestože to bylo potenciální riziko pro všechno živé v Dračí říši. Shade si znovu stáhl kapuci, a těsně než zmizel, přitáhl si kolem těla objemný plášť.

Znovu se objevil na severním okraji Dagorského lesa – dostatečně, ale ne příliš blízko míst, kde žila většina elfských kmenů. Shade měl elfy rád; oni se ho pokoušeli okamžitě zabít, stejně jako většina ostatních tvorů. Čaroděj měl vlastně občas pocit, že o něm vědí víc než on sám.

Teď však nesledoval elfy ani ptačí pátrače, kteří tomuto území kdysi vládli. Jistěže, Shade by byl překvapen, kdyby tady teď pátrače potkal; po nešťastném útoku na město vědění, kdy se pokoušeli dostat odpadlíka ze své vlastní rasy, všichni zmizeli. Hnízda, která navštívil, byla prázdná. Černokněžník bez tváře netušil, kam se pátrači poděli.

A netušil ani, co dělá mladší syn Nathana Bedlama na okraji lesa se svým černým mečem, namířeným k jihu. Azran Bedlam bez mrknutí hleděl na hustý les, jako by něco hledal. Shade cítil, jak moc druhého čaroděje pracuje, a žasl nad mimořádnými schopnostmi tohoto Bedlama.

Azran cosi zašeptal. Shadea nejdřív napadlo, že si ho čaroděj všiml, ale potom si uvědomil, že Nathanův syn mluví sám se sebou.

Černokněžníkova přítomnost však nezůstala dlouho bez povšimnutí. Meč se náhle rozmáchl směrem k Shadeovi a vzápětí ho následoval Azranův pohled.

„Ty... Shade...“

„Říkej mi Vadym... tentokrát.“ Černokněžník se zamračil. „Jsi v pořádku, Azrane Bedlame?“

Mágova vousatá tvář náhle ožila. Zasmál se: „Jsem víc než v pořádku! Hraješ šachy… Vadyme?“

Ta otázka Shadea z nějakého důvodu zneklidnila. Jako by téměř, ale ne úplně, probudila nějakou dávnou vzpomínku. „Jsem si jistý, že jsem během své existence hrál několik variant.“

„Měli bychom si chvíli zahrát,“ prohlásil přátelsky Azran. Vsunul meč do pochvy. „Mám tu sadu, nad kterou budeš žasnout...“

Rozrušit Shadea nebylo snadné, ale nejmladšímu Bedlamovi se to dařilo neustále. Nemohly za to jen podivné otázky, ale i cosi v čarodějově chování. Azran se choval, jako by neprobíhaly strašlivé boje, boje, které už si vyžádaly bezpočet životů a mohly by připravit o život i Azranova otce.

„Snad až to bude za námi,“ odpověděl nakonec černokněžník.

„To? Aha, ano, jistě. Myslíš, že je můj otec s Gwendolyn McArnovou?“

„Nemůžu říct...“ Shade přelétl pohledem z Azrana na meč a potom na les. Pro jednou mu byla skutečnost, že nikdo nedokáže rozeznat jeho obličej, k užitku.

Shadeovi zazněl v uších ženský smích. Ztuhl.

„Děje se něco?“ zeptal se Azran tónem čiré nevinnosti.

Shade otázku ignoroval a podíval se směrem, odkud předtím slyšel ten smích. Přes své značné schopnosti nevycítil nic mimořádného.

Černokněžník znovu obrátil pozornost k Azranovi – a našel hrot černé čepele jen palec od svého obličeje.

Azran se zazubil. „Myslíš, že by ji tenhle meč dokázal probodnout? Myslím tu mlhu kolem tvého obličeje. Myslíš, že by ji dokázal odseknout? Mohl bych uvidět tvůj obličej?“

„Pravděpodobně bys mě jenom zabil,“ pravil Shade tak klidně, jak jen dokázal. Sám za sebe se smrti nebál; ve skutečnosti často snil o posledním odpočinku. Nicméně si vždycky uvědomoval, že by jeho smrt byla dočasná a znovu by povstal v nějaké jiné části Dračí říše, s myslí, která by příště inklinovala k temnotě. „Nedoporučoval bych to... pro tvé vlastní dobro i pro dobro tvého otce a ostatních.“

„Takže ta část legendy je pravdivá?“ Azran znovu vsunul meč do pochvy. „Fascinující!“

„Ne, když ji žiješ – nebo kvůli ní trpíš.“ Černokněžník zjistil, že začíná ztrácet trpělivost, což se mu stávalo vzácně. „Z jakého důvodu jsi –“

V tu chvíli se však Azran rozhodl otočit se k Shadeovi zády. „Ohledně otce máš úplnou pravdu. Měl bych se podívat, jak se jim vede. Nemáš tušení, kde by mohli být? Ne, nevadí, vím, jak otce najít. Vždycky to vím.“

A s tím čaroděj prostě zmizel.

Shade zaklel dávno mrtvým jazykem, jazykem, o kterém ani netušil, že ho zná. Černokněžník zapátral svými smysly, ale nenašel po mladším čaroději ani stopu.

Myslím, že se tvůj syn úplně zbláznil, Nathane Bedlame, pomyslel si Shade. Zbláznil... nebo něco horšího.

Čaroděj v kápi ztuhl. Neměl ponětí, proč ho ta poslední myšlenka napadla. Když se však černokněžník zahleděl směrem, kterým se předtím díval Azran, vzpomněl si na ženský smích. Vzpomněl si na něj a kdovíproč si byl jistý, že to byl nejen skutečný smích, ale že by si on i všichni ostatní měli dělat velké, velké starosti...

Yalak a Dayn hleděli na pustou krajinu s ne zrovna dychtivým výrazem. Wenslis byla jen stěží krajina slibující rebelům nové, bezpečnější stanoviště. Nepřetržitý déšť a bažinatou půdu oceňoval jen a pouze její pán a vládce, Bouřný drak. Avšak právě proto, jaká tahle krajina byla, ji museli prozkoumat, jelikož nikdo z dračích králů jistě nebude předpokládat, že by byli vzbouřenci tak šílení, aby hledali útočiště právě tady.

„Kde myslíš, že bychom to měli zkusit?“ zeptal se nakonec Dayn.

Yalak se ohledně té záležitosti obrátil na jednoho ze tří čarodějů, kteří byli s nimi. „Micayo? Tys tady vyrostla. Pořád to považuješ za možnou volbu?“

Statná žena se zazubila. „Wenslis ukrývá víc, než si myslíte. Vidíte jenom povrch.“

„Dělám si starosti právě s tím, co je pod povrchem. Vzpomínám si, že tady v bažinách zmizely celé armády.“ Tu a tam docházelo mezi dračími králi ke sporům, které nedokázal prostě ukončit ani strach z císařova trestu. Wenslis a Lochivar – ve kterém vládl Černý drak – se často přely o hranice. Lord Černý nejednou poslal své mlhou zahalené fanatiky do bažinaté říše, kde prostě zmizeli. Na druhé straně, Yalak věděl, že válečníci vyslaní do útoku na Lochivar přirozeně končili jako otroci lorda Černého, kvůli mysl otupující mlze, halící jižní zemi.

„Rostlinstvo tady je... špatné,“ zamumlal Adam Gudwead. Hnědovlasý mág sáhl pro stéblo trávy. Než se ho však dotkl, stéblo mu uhnulo od prstů. „Vidíte?“

„Je v některé zemi, ovládané dračími králi, něco normálního?“ zeptal se brunátný, podsaditý muž s hladkými bílými vlasy. „Jenom jsme si toho nikdy nevšímali, protože jsme byli jejich loutky.“

„A teď už nejsme, Luciane Snílku,“ skočil mu do řeči Yalak. „Tak dobrá, Micayo. Veď nás dál, ale buď –“

„Diskrétní a rychlá, já vím.“ Čarodějka si shrnula černé a stříbrné vlasy dozadu, sehnula se... a proměnila se v podobně zbarveného vlka. Navzdory bažinaté krajině se vlk pohyboval s lehkostí.

„Hraje si s kouzly, zatímco my nemáme dělat nic než udržovat štíty, aby si nás Bouřný nevšiml,“ zabručel Lucian, když se s ostatními vydali za Micayou.

„Riskuje víc než kdokoliv z nás,“ připomněl společníkovi Yalak. „V téhle podobě se nemůže přenést pryč ani sesílat mocnější kouzla. Spoléhá na nás. Pamatuj si to.“

Lucian tiše přikývl. Všichni si byli vědomi, že mimořádné schopnosti, jaké Micaya právě teď ukazovala, vyžadovaly oběť v jiných oblastech umění.

Vlčice si vybírala cestu bažinou a hledala něco konkrétního. Přestože se lidé museli brodit po holeně ve vodě, zdálo se, že jejich vlčí průvodkyně se skoro vůbec nenamáčí.

Yalak se zahleděl k obzoru. Halily ho černé mraky, ale ve Wenslis obvykle černé mraky halily většinu oblohy. Plešatějící čaroděj hledal v mracích jakýkoliv prudší pohyb. To by bylo jasné znamení, že je lord Bouřný odhalil.

A Yalak si uvědomoval, že kdyby se tak stalo, museli by odejít, a rychle. On sám už si vzal na starost Micayino bezpečí, ale věděl, že kdyby se něco stalo jemu, postará se o ni Dayn. Yalak byl na seznamu rebelů, po kterých dračí králové toužili, velmi vysoko, před ním byli jen Nathan a Gryf.

„Smrdí to tady,“ zašeptal Lucian.

„Je to bažina. Ty –“ Yalak ztuhl. Všechno jako by zahalil mnohobarevný závoj.

Měl vizi, ve které leknín seslal jakési kouzlo, a potom si vlk, který musel být Micaya, hryzal vlastní ocas. Lucian se hádal se stínem, zatímco Dayn se krčil před malým dítětem.

Vize vybledla. Yalak se ohlédl na Nathanova syna, ale Dayn ani ostatní si nevšimli proměny, která se s Yalakem stala. Jeho vize často trvaly pouhý okamžik, i když jemu samotnému občas připadalo, že trvají celou věčnost.

Ne všechny vize byly tak podivné, ale příliš mnoho z nich ano. Když se Yalak usilovně snažil naučit věšteckému umění, nikdy ho nenapadlo, že si věštby ve skutečnosti udělají nástroj z něho.

A jakou cenu si žádají, pomyslel si, s vědomím, co to bude stát jeho samotného, a s vědomím věcí, které nemohl – nesměl – říct ostatním. Ale než tu cenu zaplatím, musím dohlédnout aspoň na to, že tahle válka dospěje k takovému závěru, jaký potřebujeme.

„Něco zahlédla,“ zašeptal Dayn a přerušil tak Yalakovy stále černější myšlenky.

„Ano, já vím.“ Část nové vize už se uskutečňuje. „Dayne... zavolej ji zpátky... rychle.“

„Proč bych –“

„Dělej!“

Vzácná ukázka Yalakova rozčilení postrčila mladšího Bedlama k činu. Zatímco Dayn vyrážel, aby přivolal Micayu, Yalak tiše ustoupil k zadní části skupiny.

Jako první si jeho pohybu všiml Adam. „Co se děje, Yalaku?“

Plešatějící mág ukázal na trávu v bažinách: „Spoutej ji, Adame, než ona spoutá tebe!“

„Nerozumím!“

„Celou tu dobu nás čekali!“

Druhému čaroději sloužilo ke cti, že už se dál na nic neptal. Zahleděl se na nejbližší stébla...

A ztuhl.

V tomtéž okamžiku Dayn vykřikl: „Mistře Yalaku! Micaya! Zmizela!“

Pozdě! Proč jenom musí tolik vizí přicházet příliš pozdě! Navzdory tomu, co věděl, Yalak dál vyvolával kouzlo. „Braňte se!“

Voda z bažiny se zvedla vysoko do vzduchu a nechala po sobě jen stěží blátivou zem. Okolní tráva se náhle svraštila, jako by vadla. Ve stejném okamžiku se Adam probral z transu, který na něho tráva seslala.

Dayn seslal oheň, který se prohnal přes teď už vyschlou bažinu. Lucian vytvořil bublinu síly, která prohrábla zbytek bažinné trávy pryč a rozprášila obtížnou chamraď, odhalenou Yalakovým kouzlem, po okolí.

Blízká tráva rozkvetla. Květy utvořily děsivé hadí hlavy, stvoly se vytrhly z kořenů a na Adamův němý rozkaz se okamžitě odplazily směrem na východ.

A právě tam, v místech, kde se močál prohluboval, se vynořila skutečná hrozba. Mohutný ještěr se do jisté míry podobal drakům, byl jim však ještě vzdáleněji příbuzný než draci jízdní.

Regga, uvědomil si Yalak. Regga... desetkrát větší, než by měl být.

S dlouhou čelistí plnou zubů, které zůstávaly trčet ven, dokonce i když tlama pevně svírala kořist, se ještěr hnal k čarodějům rychlostí, jakou by jeden od krátkých svalnatých nohou nečekal. Široce rozevřel tlamu a zaměřil se na Dayna a Luciana, dva čaroděje, stojící přímo před ním.

„Nechte ho!“ varoval Yalak.

Viděl, že Dayn měl dost rozumu a poslechl, ale Lucian se choval tak, jak by se tváří v tvář přerostlému ještěrovi chovalo až příliš mnoho mágů. Lucian viděl jenom obyčejné zvíře; Yalak viděl past.

Kolem útočícího reggy se ovinul zlatý prstenec, který Lucian vyvolal. Kruh mu stiskl čelisti k sobě.

Lucian se usmál.

Zlatý kruh vybledl – a vzápětí se objevil kolem čarodějových paží a trupu.

„Co to má...“

Yalak neměl na vybranou, mohl vyzkoušet jedinou věc, aby Luciana zachránil. Starší čaroděj uvolnil ohromné množství vody, kterou předtím zvedl do vzduchu.

Voda z bažiny zasáhla reggu jako obrovský balvan. Regga, zamáčknutý její tíhou, se zabořil pod hladinu.

„Najdi Micayu!“ vykřikl Yalak na Dayna. „Adame! Žeň ty stvoly dál na východ!“

„Ale co...“ začal Adam.

Voda zavířila. O hladinu udeřil dlouhý, šupinatý ocas.

Nad vodu se znovu vynořila reggova hlava. Úzké žluté oči se obrátily k Yalakovi. Netvor z bažin skočil.

Yalak to však předvídal a už seslal kouzlo, aby se přesunul na jiné místo. Kdyby však byl v tu chvíli kdokoliv z jiných četl jeho myšlenky, vyděsilo by ho, jaký cíl si Yalak zvolil. Odeslal se na místo jen pár stop od zejících čelistí.

Místo toho se plešatějící muž zhmotnil daleko od reggy – přesně jak doopravdy čekal. Výsledek předchozího útoku, který se málem stal osudným Lucianovi, byl důsledkem mnoha kouzel, jež byla na reggu předem seslána. Jakýkoliv magický útok proti tomu tvorovi – nebo i útok v jistém okruhu kolem něho – se obracel proti sesilateli. Dokonce i jednodušší kouzla jako ta, která měla dopravit čaroděje do bezpečí, byla obrácena. Záměrem bylo, aby zaskočená oběť skončila v čelistech mazlíčka Bouřného draka.

Po Daynovi nebylo ani stopy. Yalakovi nezbývalo než doufat, že našel Micayu. Starší mág si byl jistý, že Micaya nebyla příčinou, proč se Bouřný drak dozvěděl o jejich příchodu. Yalak a Dayn se rozhodli vyzkoušet Wenslis sotva před hodinou a teprve tehdy se čarodějky zeptali na nejlepší místo poblíž téhle strany hranice. Starší čaroděj si byl dost jistý, že by si byl všiml, kdyby se pokoušela seslat jakkoliv jemné kouzlo, kterým by mohla lorda Bouřného varovat.

Náhlý reggův řev Yalakovi připomněl, že mají naléhavější problém. A co hůř, za reggou se začaly z močálu zvedat nezřetelné postavy... lidské postavy.

Ne, opravil se Yalak. Postavy, které kdysi byly lidské...

Teď už věděli, co se přihodilo alespoň některým z těch, kdo byli ztraceni při různých hraničních šarvátkách mezi Wenslis a Lochivarem. Yalak rozeznával matné vousy, visící z obličejů, na kterých už nebylo téměř žádné maso, a rezavějící pancíře se zbytky ebenové barvy, ukazující, že to bývali služebníci jednoho z předchozích lordů Černých.

Yalakovi stačilo jen krátké rozhlédnutí kolem, aby viděl, že nemrtví vstávají všude. Když předtím bažinu vyprázdnil, nebylo po mrtvolách ani stopy, což znamenalo, že byly pohřbeny hluboko v bahně. Vzhledem k odjakživa odporné povaze vládců Wenslis si Yalak dokázal představit, že tito muži zemřeli strašlivou smrtí. Dokázal si představit jejich zoufalé a v posledku marné zmítání, jak je bahno stahovalo dolů a dusilo.

Nemrtví se stahovali kolem stanoviště čarodějů, zatímco se regga otočil a sledoval Yalaka. Adam a Lucian stáli bok po boku, jeden se soustředil na šourající se mrtvoly, zatímco druhý pozorně sledoval okolí, jestli na jeho společníka někdo neútočí. Čarodějové se už dávno naučili pracovat společně, někteří z nich dokonce tak dobře, že vytvořili trvalé týmy.

Kéž bychom tu měli někoho, jako je Basil a Tyr, pomyslel si Yalak, zatímco se škrábal na výše položené místo. Krokodýlí monstrum si nevšímalo jiné kořisti a mířilo za zkušeným čarodějem. Skrz lorda Bouřného očividně vědělo, kdo rebelům velí. Yalaka napadlo, že by se měl cítit polichoceně.

Zatímco se regga blížil, Yalak použil svou moc a uvolnil velký kus hlíny a kamení. Ten se skutálel dolů na reggu a tvrdě zvíře praštil do čenichu. Síla úderu ohromného dravce nezranila, ale způsobila, že sklouzl zpět.

Navzdory drobnému vítězství si Yalak dělal starosti. Byl by od lorda Bouřného čekal víc než tyhle sluhy, ať byli jakkoliv silní.

Kde jsou tvé děti, vládce Wenslis? ptal se v duchu Yalak. Proč tu ještě nejsou žádní draci?

Náhle se mu země pod nohama zatřásla. Yalak klesl na kolena, aby nepřepadl přes hřeben svahu. Viděl, že byl příliš samolibý; regga teď na čaroděje neútočil přímo, ale místo toho nízký kopec podhrabával. K tomu, aby bažinný predátor využil takovou taktiku, rozhodně nepotřeboval, aby ho vedl dračí král. Regga byl nízký – přestože velmi mohutný – a sám dobře věděl, že dostat se ke kořisti často znamená nutnost zaútočit zespodu.

Yalaku! zaduněl čaroději v hlavě Daynův hlas. Mám ji! Musíme jí obstarat pomoc! Je –

To mi řekneš později! Udržuj se mnou spojení! Yalak, stále plný obav, které nedokázal vysvětlit, sáhl po ostatních. Adam pomocí své oživlé trávy spoutal první linii ghúlů na místě, ale za ní se hromadili další a další nemrtví. Yalak pochyboval, že Adam dokáže zadržet celý příliv.

Lucian a vyšší mág rychle spojili mysli s Yalakem a Daynem. Yalak se soustředil na místo poblíž východního okraje Dagorského lesa.

Pět čarodějů zmizelo...

… a znovu se objevilo uprostřed tlející armády.

Yalak téměř slyšel, jak se Bouřný drak směje. Vládce Wenslis si chtěl s nepřáteli pohrát, než jim zasadí smrtelnou ránu.

Z močálu se vynořily další hnijící mrtvoly. Adam a Lucian se okamžitě pustili do práce a drželi je na uzdě. Yalak se mezitím obrátil k Daynovi, aby se podíval na bezvědomou Micayu. Čarodějka zůstala ve vlčí podobě, ale zatímco předtím se jí bažina nedotkla, teď byla promáčená a pokrytá bahnem. Třásla se a hruď se jí zvedala jen s obtížemi.

„Nejdřív jsem ji nemohl najít!“ rychle vysvětloval Nathanův syn. „Nakonec jsem ji jen tak tak vycítil někde hluboko dole. Muselo ji to bez varování stáhnout...“

„Bezpochyby.“ To potvrdilo Yalakovu víru, že Micaya není ta, kdo je zradil.

„Blíží se k nám!“ vykřikl Adam.

Nejen ghúlové si probojovávali cestu skrz obranná kouzla čarodějů, ale i regga už byl znovu skoro u nich. Ohromný ještěr znovu zařval a hnal se vpřed.

Yalak se pokusil předpovědět nejlepší konec pro čaroděje. Bylo jich málo, a co hůř, viděl, že téměř každý směr znamená pro většinu skupiny smrt. Ani v jedné variantě nepřežila skupina bez úhony.

Přesto musíš vybrat cestu! poručil si. Ať to vypadá jakkoliv podle, bude lepší, když zahyne jeden nebo dva než všichni...

Jen Nathanovi bylo známo, že Yalak byl nejednou nucen udělat rozhodnutí, o němž věděl, že bude pro někoho znamenat jistou smrt. Přesto se Yalak pokoušel přesvědčit sám sebe, že těmito volbami zachránil jiné, stejně cenné životy. Sám Nathan mu to ve skutečnosti nejednou řekl.

Tím nebylo rozhodnutí o nic snazší.

„Luciane! Adame! Ke mně!“

Dvojice se stáhla k Yalakovi. Ten rozkázal Daynovi: „Připrav se přenést ji ke svému otci, jakmile ti řeknu. Rozumíš?“

Dayn přikývl. Yalak se podíval na zbylé dva mágy. „Dělejte to co já! Věřte mi, ať je to jak chce!“

Oba posílili spojení s Yalakem. Yalak hleděl na reggu, který konečně zjistil, kam se jeho kořist poděla. Krokodýlí monstrum se blížilo k drobným lidem.

Yalak začal sesílat kouzlo, které by k nim reggu přitáhlo ještě rychleji.

Navzdory předchozímu ujišťování cítil, jak se Adam s Lucianem okamžitě pokoušejí jeho úsilí zvrátit. Yalak se je myšlenkami pokusil uklidnit. Byla to jediná naděje pro všechny.

Adam se uklidnil.

Lucian ne. Navzdory Yalakovu úsilí Lucian přerušil spojení s ostatními a instinktivně se pokusil přenést na bezpečné místo.

Ne! varoval ho němě Yalak. Skončíš –

Lucian si ho nevšímal. Dokončil kouzlo, zmizel z Yalakovy blízkosti...

… a místo toho se ocitl v nejhustším davu nemrtvých. Kouzlo kolem reggy znovu převrátilo čarodějův záměr naruby.

Yalak věděl, že má jedinou šanci. Starší mág s Adamovou podporou dokončil to, oč se snažil.

Kouzla kolem reggy překroutila čarodějovo vlastní kouzlo přesně tak, jak plánoval. Místo aby dostal zvíře blíž ke kořisti, udělalo kouzlo pravý opak. Ohromný protivník odlétl zpět, přímo mezi zástupy nemrtvých.

Yalak se s němou modlitbou zaměřil na Luciana. Druhý čaroděj zoufale bojoval a snažil se zahnat nemrtvé, kteří se rojili kolem něho. Měl však očividně potíže se soustředěním – jednu paži mu svírala vetchá mrtvola bez spodní čelisti, zatímco druhou jen tak tak odstrkoval dalšího ghúla.

Regga vrazil do prvních řad nemrtvých. Netvor byl tak mohutný, že je všechny hladce rozdrtil a plynule pokračoval dál. Statný tvor mířil přímo k místu, kde bojoval o život Lucian.

Yalak znovu seslal kouzlo, s vědomím, že výsledek bude kvůli reggově přítomnosti opačný. Soustředil se na to, aby Luciana poslal co nejdál od jeho přátel.

Druhý čaroděj zmizel právě v okamžiku, kdy regga skočil doprostřed děsivého vojska. Ohromný netvor narazil tak silně, že vlnou srazil i další nemrtvé o kus dál.

„Yalaku,“ polekaně zašeptal Adam, „kam jsi poslal Luciana?“

Yalak neodpověděl, jen řekl: „Teď, Dayne. Teď.“

Už během těch slov ucítil další zlověstnou sílu. Věděl, že to musí být nový pokus polapit čaroděje na tomto místě. Pokud šlo o Luciana... Yalak necítil nic. Naprosto nic. Yalak se zmýlil... a zároveň tak potvrdil svou předtuchu.

„Zůstaň u mě, Adame!“ poručil. Nezbylo mu, než se držet volby, kterou učinil. „Musíme Daynovi poskytnout ochranu, kterou potřebuje.“

Yalak cítil, jak je halí neviditelná síla. Kdyby byl nepředpověděl přesně takový útok, byl by se spolu s ostatními připojil k nebohému Lucianovi. Tohle nové kouzlo jim mělo vysát vůli, takže by nebyli o nic samostatnější než armáda ghúlů.

Protože však Yalak věděl, co se stane, dokázali s Adamem zaštítit zbylé členy skupinky na dost dlouho, aby Dayn mohl přenést Micayu pryč. Jakmile byl Dayn hotov, seslal Yalak vlastní transportní kouzlo.

Krajina se proměnila. Kolem Yalaka a Adama se zformovala jedna z velikých jeskyní pod Severními planinami.

Yalak s úlevou zjistil, že Dayn a Micaya jsou jen pár kroků od nich. A ještě lepší bylo, že už se k nim – nebo spíše ke svému synovi a bezvědomé čarodějce – hnal Nathan.

Než však stačil Nathan promluvit na Dayna, Yalak na něho zavolal. Nathan se bez otázek vydal k němu, přestože si očividně přál setkat se synem.

„Yalaku! Co –“

„Lucian. Pomoz mi, Nathane. Možná společnými silami ještě něco dokážeme...“

Nathan nepromluvil. Ke spojení jejich myslí došlo s lehkostí a úplností, jaké se mohli vyrovnat snad jen Basil s Tyrem. Nathan nechal Yalaka, aby řídil jejich úsilí; plešatějící mág věděl lépe, kde potřebují hledat.

Yalakovy smysly jim ukázaly oblast u hranic Wenslis. Nebe stále halily černé mraky, ale jinak vypadalo všechno klidně. Ani stopy po reggovi, ani stopy po nemrtvých. Navzdory spojeným schopnostem nedokázali ani s Nathanem spatřit žádnou ze zákeřných ochran Bouřného draka.

Bohužel, neodhalili ani stopy po Lucianu Snílkovi.

Náhle však narazili na přítomnost někoho jiného. Jakmile se to stalo, oba čarodějové se rychle stáhli. Právě teď se ještě neodvažovali čelit dračímu vládci Wenslis a nechtěli dovolit, aby zjistil, kde jsou.

„Je mi to líto, Yalaku,“ zašeptal Nathan, když oddělili své mysli.

„Předpověděl jsem, že máme jenom malou šanci zůstat všichni naživu, a pak jsem předpověděl, že nejpravděpodobněji zemře Lucian,“ odpověděl druhý muž. Stěží ovládal hněv, který cítil sám na sebe. „Ale nedostane se mi ani toho trestu, abych věděl, jaký strašlivý osud jsem na něho tak namyšleně seslal! Aspoň to by mi moje proklaté schopnosti mohly dát, když už mi nemohly dát způsob, jak zachránit Luciana nebo někoho z těch před ním!“

Nathan ho pohladil po rameni. „Zachránil jsi mnohem víc lidí, než jsi ztratil. To může říct jen málokdo z nás.“

„K čemu je dobré vidět budoucnost, když to vede k tomuhle?“ Yalak zaskřípal zuby. „Zase nás čekali, Nathane! Buď to byl někdo, kdo má větší nadání než já – což by mě po tomhle debaklu nepřekvapilo – nebo ve svém středu opravdu máme zrádce.“

Nathan potřásl hlavou: „Zrádce nebo ne, už na tom nezáleží. Gryf a já jsme znovu probírali situaci a shodli jsme se.“

„Na čem?“

Starší Bedlam odvedl Yalaka dál od ostatních. „Na něčem takovém. Najdeme toho zrádce, jestli existuje, to přísahám. Ale svým způsobem to možná bude jedno. Rozhodli jsme se, že dračím králům dáme, co chtějí.“

Na Yalaka stále těžce doléhal Lucianův osud, ale přesto ho Nathanova slova upoutala. „Moje schopnosti vypovídají službu. Máš v plánu dát jim, co chtějí?“

„Je to velmi prosté.“ Nathan měl nejzachmuřenější výraz, jaký u něho Yalak znal. Zachmuřený, ale velice odhodlaný. Yalak ten výraz viděl už dříve... a vždycky to znamenalo špatné znamení pro ty, kdo stáli proti jeho starému příteli. „Chtějí vědět, co děláme a kde jsme? Poskytneme jim to. Už neutíkáme. Musíme tuhle válku vyhrát, a musíme ji vyhrát rychle.“

„Mluvíš o útoku na Penacles.“ Teď Yalakovi dávalo všechno smysl. „O tom, že se zmocníme knihoven...“

Nathan se zachmuřil ještě víc. „Ano, Penacles taky. Ale to je jen polovina. Potřebujeme useknout hlavu, i když je to svým způsobem jen loutková hlava. Potřebujeme získat Penacles, Yalaku, ale potřebujeme i strhnout symbol dračí nadvlády. Potřebujeme dostat i dračího císaře.“

IV.
STÍNY MRTVÝCH

Gwendolyninu úlevu nad tím, že se Gryf vzpamatoval, narušoval pocit znepokojení, který si nedokázala vysvětlit. Čarodějka měla dojem, jako by ji někdo neustále sledoval, ale když se rozhlížela kolem, nikdy neviděla nikoho, kdo by na ni hleděl.

Jeskynní komplex byl rozlehlý, tak rozlehlý, že se armáda rebelů bez potíží vešla do několika síní. Gwendolyn hleděla na zdi a nedokázala se ubránit přemýšlení, jestli jsou úplně přirozené. Nathan s ostatními věřili, že ano – přinejmenším takto o místě, kde odpočívali, mluvili – ale Gwendolyn měla občas pocit, že tu kdysi bývala jakási nesmírná moc...

„Pořád je můžeš cítit, pokud jsi dostatečně vnímavá... pořád je cítit, že to kdysi bývalo místo moci...“

Čarodějka potlačila překvapení a otočila se k Azranovi. Gwendolyn se pokládala za dosti schopnou čarodějku, ale blízkost Nathanova syna nevycítila. I kdyby se zhmotnil před okamžikem, byla si jistá, že měla cítit aspoň nějaký náznak jeho příchodu.

Podařilo se jí usmát, přestože ji na Azranovi vždycky cosi zneklidňovalo – cosi špatného. Nikdy nic nenaznačila Nathanovi ani Daynovi, nechápala však, jak to, že oni sami necítí to, co ona.

„Co tím myslíš?“ zeptala se nakonec Gwendolyn, jak nejpříjemněji dokázala.

Azran se usmál, na její vkus příliš široce a lačně, a ukázal na stěny. „Tohle bylo jedno z jejich velkých míst! Měli po jednom v každé z oblastí, kterým říkáme třináct království, a k tomu klíčová města na jiných kontinentech a na hlavních ostrovech!“

„Kdo? A jak o takových věcech víš?“

Zasmál se. „Hodně jsem studoval. Hodně jsem se naučil! Měla bys vidět, co jsem dokázal.“ Azran se odmlčel a náhle se zatvářil zamyšleně. „Vlastně zrovna pracuji na kouzlu, které bys měla vidět...“

„Azrane! Tady jsi! Otec tě hledá!“

Dayn neviděl bratrův výraz, ale Gwendolyn si všimla krátké změny, při které se málem zajíkla. Kousla se do rtu, aby zakryla šok. Než se Azran otočil ke staršímu sourozenci, už se tvářil přátelsky.

„Zrovna jsem se chystal zajít za ním,“ odpověděl Azran Daynovi. „Náhodou jsem se objevil poblíž Gwendolyn a myslel jsem si, že bych ji měl aspoň pozdravit.“

Dayn se na bratra usmál, a potom jedním plynulým pohybem proklouzl kolem něho a postavil se k čarodějce. Stále se usmíval. Gwendolyn připadal jeho úsměv stejně falešný jako Azranův.

„No, jsme rádi, že jsi zpět. Vím, že si otec doopravdy dělal starosti. Taky s tebou chce mluvit o několika věcech, které plánujeme.“

Azran chviličku mlčky stál; nakonec přikývl a opustil je.

Jakmile byl Azran pryč, Dayn vydechl. „Mrzí mě to, Gwendolyn. Vím, že se v jeho společnosti necítíš dobře. Není zlý... jenom... myslím, že není v pořádku. Je posedlý tím, aby se předvedl před otcem, ačkoliv na něho byl otec vždycky stejně pyšný jako na mě. Nevím –“

„Prosím! Už o tom nemluv, Dayne. Promiň mi moji reakci. Mám obavy o Nathana a o to, že by ho mohl Azran vyrušit ze soustředění. Jedno zaváhání, jedna chyba a tvůj otec...“ Odmlčela se. „... a všichni ostatní můžou zemřít!“

Navzdory jejím zoufalým slovům se na ni Dayn upřímně usmál. „Máš starost hlavně o otce, já vím. Nemusíš přede mnou nic předstírat. Byl bych rád, kdyby tě viděl tak, jak ty vidíš jeho. Už je příliš dlouho sám.“ Čaroděj vydechl. „Sám už si na matku sotva vzpomínám a Azran ji nikdy nepoznal, ale hluboce se s otcem milovali, přestože to začalo jako politický sňatek. Vím to. Ale už je to příliš dávno. Vybavuji si dost, abych chápal, že by si přála, aby byl s někým jiným. U Draka z Hlubin, pamatuji si, že moje babička, vévodkyně Verlene, byla pevně odhodlaná zajistit, aby se otec znovu oženil, kvůli mně a Azranovi.“

Gwendolyn cítila, jak jí červenají tváře. „Prosím, Dayne...“

„Promiň. Jen bych si přál, aby otec věděl, jaké má štěstí. Čím víc tě znám, tím víc žárlím.“

Než se téma stalo pro Gwendolyn ještě trapnějším, zazněl jí náhle v hlavě Nathanův hlas. I kdyby neviděla, jak Daynův výraz ztuhl, věděla by, že to není vzkaz jen pro ni.

Chci, abyste se ke mně všichni okamžitě připojili...

Ani jeden z nich neřekl byť jediné slovo. Oba se přenesli na místo, kde stál Nathan, obklopený malou, ale rostoucí skupinou. Kolem se zhmotňoval jeden čaroděj po druhém. Některé z nich Gwendolyn neviděla už celé měsíce. Všichni však měli jedno společné – vypadali unaveně, znaveni dosud neúspěšnou válkou.

A když se čarodějové konečně přestali objevovat, Gwendolyn ještě víc trápilo vědomí, že ti, co chybějí, padli v boji proti dračím králům.

I Nathan si to uvědomoval. Potřásl hlavou. Zeptal se holohlavého čaroděje s výrazem dravce: „Fera?“

„Ztracena v kopcích u Gordag-Ai,“ zabručel příchozí. „Vzala s sebou dva draky a tucet vojáků.“

Přestože to podle počtu mohlo vypadat jinak, zabití dvou draků bylo mnohem důležitější než smrt lidských bojovníků, kteří jim sloužili. Draci se nemnožili tak rychle jako lidé a obvykle sloužili jako velitelé dohlížející na desítky či dokonce stovky příslušníků Gwendolynina druhu.

„Tak tedy třicet osm,“ pravil Yalak, který stál Nathanovi po levici. „Je nás tedy třicet osm.“

Třicet osm. Dříve, když bývali čarodějové ceněnými služebníky dračích králů, jich byla stovka. Zatímco Gwendolyn obezřetně sledovala, jak se Nathanova tvář ještě více chmuří, vzpomněla si, že více než třetina té stovky se obětovala, aby mu umožnila osvobodit se z magického pole, které užíval vládce Penacles k zajištění plné poslušnosti čarodějů. A od doby, kdy se lidští mágové prohlásili za svobodné a začali bojovat, aby získali svobodu i pro zbytek lidské rasy, jich zemřela téměř další třetina. Gwendolyn už věděla o smrti Luciana Snílka, a teď další. Neznala Feru, ale oplakávala ji stejně, jako by ji znala.

Tímhle tempem budeme ani ne za rok všichni mrtví a nezbude po nás nic víc než prolitá krev, pomyslela si náhle s hrůzou a zamrazilo ji. Pokusila se znovu soustředit pozornost na současnost.

Nathan si bezpochyby uvědomoval, nač myslí nejen Gwendolyn, ale i ostatní. Vzdorně prohlásil: „Ale chystáme se ukázat dračím králům, že třicet osm je stále počet, kterého se budou bát.“

Čarodějka si vzala jeho slova k srdci. Pak si všimla, že se jakási postava oddělila od skupiny za Nathanem a Yalakem. Azran. V kontrastu s napětím, které sálalo ze zbytku shromážděných, vypadal, jako by se nudil. Zatímco Nathan pokračoval, mladší syn od čarodějů dokonce poodešel.

Gwendolyn věděla, že by měla dál poslouchat, navzdory tomu však tiše vycouvala a pak se vydala za Azranem. Neunikala jí ironie toho, že pronásleduje právě tu osobu, před kterou se před chvílí pokoušela uniknout.

Azran opustil síň a vydal se do temné postranní chodby. Gwendolyn ho vytrvale následovala. Nepokoušela se před Azranem ukrýt. Byl příliš mocný čaroděj, aby se dal oklamat jinými než nejmocnějšími kouzly, a Gwendolyn neviděla důvod, proč by se o ně měla pokoušet. Koneckonců, navzdory jeho podivnému chování si byla čarodějka jistá, že to není ten zrádce, o kterém všichni mluvili.

Azran zmizel za zatáčkou chodby. Gwendolyn zaváhala. Představila si, jak půjde za ním a Azran na ni bude čekat těsně mimo dohled, jen aby ji mohl vyděsit. Takový dětinský trik by mu byl podobný, napadlo ji s jistým rozčilením.

Usoudila, že byla už dost hloupá, když došla takhle daleko, a místo toho se rozhodla od sledování Nathanova syna upustit. Doufala, že nezmeškala nic důležitého v Nathanově řeči. Obrátila se...

A zjistila, že jí cestu blokuje ledová zeď. A co bylo ještě víc rozčilující, okamžitě měla pocit, jako by v té zdi zahlédla jakýsi pohyb, cosi téměř lidského... ale bledého jako sníh.

Čarodějka se vzpamatovala, couvla o krok od stěny a soustředila se. Pro čaroděje stěny nic neznamenaly. Gwendolyn se soustředila na Dayna, představila si, že stojí vedle něho...

Nic se nestalo. Gwendolyn si vlastně rychle uvědomila, že necítí nikoho z ostatních mágů.

Dokázala si představit jen jedinou osobu, která za to mohla být zodpovědná. „Tohle není zábavné, Azrane! Okamžitě s tím přestaň!“

Jedinou odpovědí na její požadavek bylo, že se objevil další matný stín, který se pohyboval ve zdi. Připojil se k prvnímu a oba se procházely sem a tam. Čarodějka si uvědomila, že se instinktivně snaží udržet pohled na obou zároveň, takže se jí nedaří úspěšně sledovat ani jeden.

Dvě postavy se náhle seběhly k sobě, a pak skočily směrem k ní.

Než však mohla zjistit, jestli dokážou ze zdi opravdu uniknout a zaútočit na ni, Azran skočil mezi ni a mlhavé stíny. Černá čepel vyrazila vpřed, skoro jako z vlastní vůle, a probodla zeď i postavu víc vpředu.

Z ledové stěny se ozvalo hrozivé zavřísknutí. První stín se vytratil.

Druhý se okamžitě stáhl hlouběji do stěny.

„Tak snadno neunikneš,“ utrousil Azran. Vytáhl meč a okamžitě bodl znovu.

Tentokrát čepel zajela až k záštitě jílce. Její černá barva se přitom rychle rozšířila stěnou, až led pohltila.

Přestože se zdálo, že má Azran situaci pevně v rukou, Gwendolyn se rozhodla pokračovat vlastním kouzlem. Soustředila se na potemnělou zeď...

… a za ní se vynořily dvě bílé, ledové ruce a ze stran jí sevřely hlavu.

Čarodějka se pokusila vykřiknout, ale nevydala ani hlásku. Předtím si neuvědomila, že se přiblížila k jedné z postranních stěn, ani to, že se tvorové dostali i tam.

Její mysl byla přemožena chladem, sálajícím z těch rukou. Myšlenky se jí zamlžily... a začaly se plnit chaotickými obrazy čehosi, co vypadalo jako systém těchto podzemních jeskyní, ale plných barev a světla. Zpola viditelné postavy se míhaly sem a tam a vyvolávaly v čarodějce pocit ztracené slávy.

Celé tělo se jí třáslo chladem, ale Gwendolyn se víc bála myšlenek, které se jí vkrádaly do hlavy. Připadalo jí, jako by se některý z těch dávných obrazů pokoušel obléct si ji, stát se jí.

Strach z toho, co se dělo, povzbudil Gwendolyn k dalšímu úsilí. Vzchopila se natolik, aby mohla seslat jedno, poslední kouzlo.

Čarodějku obklopila planoucí rudá aura. Gwendolyn cítila, jak nestvůrné ruce uvolňují sevření.

Chodba se vrátila k normálu. Naprosto k normálu. Když se rusovlasé čarodějce rozjasnil zrak, uviděla, že stěny nejsou dokonce ani zčernalé.

A ještě podivnější bylo, že nikde nebylo ani památky po Azranovi.

Teď se Gwendolyn o Daynova bratra poprvé bála. Vzpomněla si, co jí ty ruce udělaly, a bála se, že Azran nějak upadl do podobné pasti.

Ohlédla se směrem, kterým předtím viděla Azrana odcházet. Roztřeseně nahlédla do potemnělé chodby. Po Azranovi tu nebyla ani stopa, dokonce ani magická.

Ale ze směru, ze kterého přišla, se objevila jiná magická stopa a každým okamžikem sílila. Byla naprosto jedinečná, a tak čarodějka nově příchozího okamžitě identifikovala.

Když ji ne-lidská postava zahlédla, okamžitě zpomalila. „Lady Gwendolyn... co děláte tady v téhle chodbě?“

„Byla jsem... Viděla jsem Azrana...“

Lví pták naklonil hlavu. „Azrana? Ale před chviličkou, když jsem odcházel, byl s mistrem Nathanem. Azran s námi vlastně zůstal celou dobu, co jsme mluvili, odhaduji tak půl hodiny.“

„Půl hodiny?“ Gwendolyn se zamračila. „Nathan a Yalak mluvili ke zbylým čarodějům sotva před chvílí.“

„Promiňte, ale to bylo ještě předtím.“ Přistoupil k ní blíž. „Vypadáte velmi bledá, lady Gwendolyn. Myslím, že byste si měla promluvit s lady Salicií. Hodně jste nám pomohla, ale myslím, že vás ta námaha vyčerpala víc, než si uvědomujete.“

„Ne... ale...“

V tom okamžiku do chodby vešel Dayn. Když uviděl Gwendolyn, bylo vidět, že se mu okamžitě ulevilo. „Tady jsi! Divili jsme se, co se ti stalo.“

Gwendolyn se začínala hněvat. „Zeptej se svého bratra! Sledovala jsem ho, když odešel, zatímco váš otec promlouval k ostatním čarodějům, a potom –“

Zamračil se a ona umlkla. „Azran se od otce vůbec nevzdálil. Musel bych to vědět. Celou dobu jsem z něho nespustil oči. Bál jsem se, že znovu odejde, než si s ním otec bude moct promluvit.“

Gwendolyn se začala s Daynem dohadovat, ale Gryf ji zarazil. „Lady Gwendolyn, jsem si jist, že se můžete s Daynem Azrana zeptat, jestli tu byl s vámi nebo ne. Rozhodně by to mělo větší smysl než se tady marně hádat.“

Dayn k ní natáhl ruku. „Má pravdu. Zeptáme se Azrana a slibuji, že poznám, jestli bude lhát. Co říkáš?“

Čarodějka ostře prošla kolem něho. „Říkám, pojďme ho najít hned.“

Dayn ji beze slova následoval. Gwendolyn se cítila provinile za to, jak se k Nathanovu staršímu synovi právě zachovala, ale její obavy ohledně toho, co se právě stalo, nahradil rostoucí vztek, zaměřený na Azrana.

Najít Daynova bratra netrvalo dlouho, jelikož byl přesně tam, kde jí řekli, že bude. Azran stál po boku svého otce, zatímco starší Bedlam dokončoval rozhovor s Wadem Arkonssonem. Zjizvený čaroděj přikývl na cosi, co mu Nathan řekl, a pak prostě zmizel.

Když se Gwendolyn přiblížila, Nathan i Azran na ni hleděli s upřímně vypadající zvědavostí. Pro jednou si čarodějka nevšímala Nathana.

„Odpověz mi po pravdě, Azrane,“ dožadovala se a ukázala směrem k chodbě, ze které právě vykročila. „Nepřišel jsi zrovna odtamtud a nezachránils mě před čímsi, co číhalo ve stěnách?“

Azran se zazubil: „Bylo by mi ctí být tvým šlechetným rytířem... ale ne, celou dobu jsem byl s otcem. Že ano, otče?“

Nathan se Gwendolyn podíval do očí. „Byl se mnou od chvíle, kdy jsem svolal všechny dohromady. Chyběla jen Salicia, která byla u zraněných, a pak, od jisté chvíle, ty, Gwen.“

Věděla, že je Azran chytrý. Věděla, že je Azran nadaný. Gwendolyn však také znala Nathana. Čarodějka si nedokázala představit, že by se Nathan nechal synem ošálit.

„Nechte mě s ní chvilku,“ požádal nejstarší Bedlam své syny.

„Jak si přeješ, otče,“ odvětil Dayn. „Pojď, Azrane.“

Azran očividně chtěl zůstat, ale odešel s Daynem. Jakmile ti dva nechali Nathana a Gwendolyn o samotě, mistr čaroděj se k naklonil blíž a zašeptal: „Pověz mi, co přesně se v té chodbě stalo.“

Řekla mu všechno. Nezdálo se, že by se Nathan hněval. Jeho ustaraný výraz Gwendolyn vlastně prozradil, že ví víc, než co dal najevo, když byli poblíž jeho synové.

„Tohle je prastaré místo, jak víš,“ začal, jakmile skončila. „Starší než dračí králové. Starší než pátrači nebo quelové. Starší než kterákoliv z ras, která tu kdy vládla, až na jednu.“

„Ty... mluvíš o rase zakladatelů.“

Vypadal překvapeně. „Vidím, že tě Zelený drak důkladně vzdělal.“

„Vím, že studoval minulost, protože věří, že je klíčem k budoucnosti.“

Nathan zaváhal. „Vskutku? Zmínil se i o vraadech?“

„Ne. Kdo je to?“

„Rasa černokněžníků, kteří povstali a upadli před dračími králi. Vládli takovou magií, jakou si ani nedokážeme představit. Podle mých výzkumů byli často ničemní, občas šlechetní. Objevili se v téhle zemi jakoby odnikud a stejně tajemně zase zmizeli.“

„Tohle je jedno z jejich útočišť? Myslela jsem, žes říkal, že tohle místo náleželo rase zakladatelů. Zdá se, že právě to si myslí Azran.“

„Ano?“ Nathan se nad tím očividně zamyslel, ale pak pokračoval. „Ne. Tohle není jedna z vraadských svatyní. Jednu z nich jsem našel a ujišťuji tě, že se tomuhle místu nijak nepodobá.“

Gwendolyn byla ještě zmatenější než předtím. „Tak proč ses o vraadech vůbec zmiňoval? Pokud už neexistují...“ Zaváhala, ohromená jemnou změnou v jeho tváři. „Existují ještě? Tak proč bychom o nich nevěděli?“

„Víme o nich, myslím. Přinejmenším o jednom. Jsem si jistý, že Shade je jedním z nich. To by vysvětlovalo mnohé.“

Shade. To jí dávalo perfektní smysl. Vysvětlovalo to tolik z jeho jinakosti. Přesto stále nechápala, jak to souvisí s tím, co se jí stalo. Ledaže by... „To, co se mi stalo, byla Shadeova práce?“ Vzedmul se v ní hněv na černokněžníka bez tváře. „Přísahám, že mi –“

Položil jí ruku přes ústa, aby ji utišil. „Neřekl jsem, že to byl on, ale přemýšlej. Víš, jaký to je pocit, když je Shade poblíž. Už jsi cítila jeho magickou stopu. A teď uvažuj – cítila jsi cokoliv podobného, když se ti to stalo?“

Zamyslela se nad Shadem – nechutná nezbytnost – a pak se přinutila vybavit si hrozivé události v chodbě.

Gwendolyn se zajíkla. Tvář jí zbledla.

Nathan jí sevřel paži. „Gwendolyn! Jsi v pořádku? Odpusť mi! Neměl jsem tě žádat, ať na to vzpomínáš!“

Čarodějka mu nevěnovala pozornost. Její mysl stále vířila kolem toho, co předtím cítila. „Bylo to...“ zaváhala. „Chci říct... ať za to mohlo cokoliv, mělo to podobnou stopu... ale...“ Gwendolyn potřásla hlavou. Teď si uvědomila, že cosi z toho útočníka v ní probudilo strach z jejího dětství. „Ne...“

„Pověz mi to, Gwendolyn. Pověz mi, co tě děsí. Myslím, že to vím. Myslím, že to potvrzuje jisté důkazy, na které jsem během minulých dvou měsíců tu a tam narazil.“

„Ta... ta stopa je podobná Shadeově, ale v jeho stopě je energie! Je v ní život! Tahle... tahle působila, jako by vycházela z něčeho, co vstalo z hrobu!“

Čekala, že se Nathan bude tvářit podezíravě, ale on jen souhlasně přikývl. „Z hrobu. Trefně řečeno. Znáš ty příběhy. Znáš pohádky z dětství...“

„Vládci mrtvých!“ vyhrkla nakonec. „Ale ti jsou jenom mýtus! Přízraky vymyšlené, aby strašily děti!“

Čaroděj zavrtěl hlavou. „Vládci mrtvých nejsou jenom až příliš skuteční, ale věřím, že hledí na náš zápas s dračími králi a sledují, co z toho budou mít, ať zvítězí kdokoliv.“ Nathan se zadíval za Gwendolyn; čarodějka si uvědomila, že hledí k chodbě, ve které prožila ten znepokojující útok. „Odměnu získají jen a jen Vládci samotní.“

Rozpadající se citadela stála v šeré, tiché krajině, která byla stínovým odrazem Dračí říše. Uvnitř a kolem drolící se budovy se kradmo pohybovaly zpola zřetelné postavy, jako by se pokoušely uniknout pozornosti, přestože kolem nebyly žádné oči.

Na mechem pokryté cimbuří se snesl veliký tvor, podobný netopýrovi, a přitom zahnal přízraky, proplouvající poblíž. Zubatý netvor přistál jako člověk a jeho postava opravdu byla z části humanoidní. Bledý netvor rychle zmizel chodbou, jako by se bál něčeho ještě hrozivějšího, než byl on sám. Protahoval se jednou úzkou chodbou za druhou a sestoupil přitom o několik pater, až vstoupil do veliké prázdné komnaty, s jediným klenutým oknem a těžkými bronzovými dveřmi, skrz které děsivý služebník právě vešel. Necri, jak se tento tvor jmenoval, se kradmo podíval ke dveřím, na kterých byl v úrovni očí stylizovaný obraz draka.

Necri nervózně zasyčel a pokračoval dál dovnitř. Našel si místo poblíž okraje složitého černého pentagramu vytesaného do kamenné podlahy.

Nejdřív se zdálo, že je tam sám, ale pak se na předem určených místech vzoru objevily zlověstné postavy. Zahalené postavy měly na sobě těžkou černou zbroj. Jejich přilby připomínaly přilby dračích králů, až na to, že hlavy na vrcholu přileb byly stylizovanější, stejně jako symbol na dveřích. A navíc bylo navzdory jejich vojenské zbroji jasné, že nejméně dvě z postav jsou ženy.

Další věc, která byla jasná – všem, kromě nich samotných – byla, že tyto bytosti nejsou o nic více živé než kradmé stíny prchající z jejich blízkosti. Skvostné pláště byly rozervané a zetlelé, zbroj jim volně visela na téměř holých kostech. Některým dokonce chyběly nohy a jen se prostě vznášeli nad svými místy. Bílé chomáče vlasů na hlavě jedné z ženských postav ukazovaly, kde jí kdysi splývaly přes ramena bohaté kadeře.

Vládci mrtvých však sami sebe viděli takové, jací byli původně, jako velké a slavné válečníky mocného klanu, ztraceného v čase. Byli to půvabní a krásní černokněžníci, kterým jejich pán svěřil ohromný úkol – a kteří si místo toho během práce pro sebe vydobyli božství.

Necri se přikrčil, marně se pokoušeje vypadat méně nápadně. Jedna z poloprůhledných postav se krátce podívala směrem k netvorovi a utišila ho.

Uprostřed vzoru se zhmotnila jedenáctá postava. Chladné, prázdné oční důlky pod přilbou si prohlédly ostatních deset, a potom přikrčeného necriho.

„Necri přináší zprávu o našem bratranci?“ zeptal se skřípavým hlasem jeden z mužů.

„Ne, toto je služebník vyslaný v jiné, důležitější záležitosti,“ odpověděla postava uprostřed hlubším tónem. „Náš bratranec může počkat.“

Jedna ze ženských postav se narovnala. Hlas měla pořád melodický, přestože jí chyběla část čelisti. „Ale co může být důležitějšího než on, Ephraime?“

Vládce jménem Ephraim odpověděl tak, že ukázal rukou v železné rukavici směrem k netopýrovitému netvorovi. Necri okamžitě ztuhl. Bílé oči bez zornic se rozšířily.

Ephraim se mu do nich zahleděl... a skrz své vlastní prázdné oči odhalil zbytku, co se necri ve smrtelné říši dozvěděl. Ostatní Vládci jako jeden ztuhli.

Jakmile se jeho druhové dozvěděli všechno, co on, Ephraim necriho propustil. Okřídlený tvor se znovu přikrčil, ještě než se Ephraim podíval po ostatních Vládcích mrtvých.

„A tady to máte,“ vítězně prohlásil Ephraim. „Renegát si myslel, že to utají, potom, co zradil dohodu, kterou s námi uzavřel, ale co je století pro nás, kteří jsme to tak dlouho hledali? Dokonce ani náš drahý bratranec to před námi nedokáže ukrývat navždy... pokud si na to vůbec ještě vzpomíná.“

„Ale co když si to pamatuje?“ vyptávala se tatáž ženská postava. „Co když mu jeho rozervaná paměť v nějakém okamžiku odhalí, jak je to důležité, jak je to nebezpečné?“

„Uděláme to, co děláme vždycky, Kadarie. Budeme ho sledovat, sledovat tu stvůru, co běhá s ním, a pokud se naskytne příležitost, odstraníme je. Mezitím si budeme dělat starosti jen s jednou věcí. Ten hlupák dračí král, který vládne Penacles, nám dá potřebný přístup do těch ďábelských knihoven a my ho využijeme. Získáme kouzlo, které odemkne spletité matrice, jež vytvořil neoplakávaný Dru Zeree pro své zvláštní... ‚vězení‘. Tehdy a jen tehdy si vezmeme to, co uzamkl, a použijeme to k ovládnutí světa smrtelníků.“

Kadaria a většina ostatních Vládců si vzala jeho prohlášení k srdci – nebo k tomu, co z jejich srdcí zbylo – ale jeden z mužů nevypadal úplně spokojen.

„A co ona, Ephraime? Co s ní? Dokonce i náš drahý bratranec Gerrod by mohl být lepší volba, než abychom jí nešťastnou náhodou splnili její přání...“

Hlavní černokněžník jeho starost odbyl mávnutím ruky. „Propadne nám stejně jako ostatní, Zorane.“ Ephraim se chraplavě zasmál. Další stíny při tom skřípavém zvuku uprchly z komnaty. „Ona, dračí králové, pátrači, quelové i ta namyšlená rasa, co si říká lidé – ti bastardi zplození naším vlastním slavným rodem vraadů – všichni propadnou nám.“ Černé oční důlky se zahleděly mimo drolící se citadelu do světa smrtelníků, jehož zvrácenou obdobou byla jejich říše, říše Vládců mrtvých. „Každá smrt, kterou tahle válka způsobí, nás posílí! S každou smrtí roste naše velikost!“

Máchl rukou k necrimu, který se okamžitě narovnal. Vládcové mrtvých se na něho jako jeden zahleděli, a necrimu nezbývalo než se podívat na ně.

„Najdi sadu! Najdi figuru! Odhal tu tvář!“ rozkázal Ephraim necrimu a při posledním příkazu vytvořil vizi, která vypadala podezřele podobně jako Azran Bedlam. „A především... pečlivě se ujisti, že nic z toho, co ty i ostatní uděláte, nezpomalí tuhle válku.“ Udeřil se pěstí do pancíře; normálním uším to znělo dutě. „Naši válku.“

V.
K NEPŘÍTELI

Železný drak si pyšně prohlížel své legie. Hnědý může být prohlašován za největšího vojenského velitele mezi dračími králi a Nachový za nejlepšího stratéga, ale Železný cítil, že jeho vojáci se mohou postavit čemukoliv, co by na ně mohl první ze jmenovaných poslat, a on sám že je stejně prohnaný jako vládce města vědění. Železný si byl jistý, že kdyby vládl nad knihovnami on, byl by i on prohlašován za nejchytřejšího mezi dračími králi.

Rozhodně by to nebyl ten hlupák, který si sedí na trůnu a vládne jenom díky svojí barvě, pomyslel si dračí král a na okamžik se rozhněval.

Vojáci v těžké zbroji se metodicky valili přes hornatou krajinu poblíž severovýchodní hranice panství Železného draka. Jeho jednotky pátraly nebezpečně blízko tenkého pruhu země, vybíhajícího z hlavní části panství lorda Stříbrného. Pouhé dva dny pochodu odsud by zavedly síly Železného přes druhou hranici, hranici říše dračího císaře. Železný se tím směrem často toužebně díval a přemítal, proč se ji žádný z jeho vlastních předků nikdy neodvážil překročit.

Znal jeden důvod, proč to nikdy neudělal on sám – a ten důvod teď dokazoval, jak je současný císař hloupý. Tví drahocenní lidští psi se obrátili proti tobě a tvému namyšlenému rádci, bratru Nachovému. Možná je to znamení, že nastal čas na změnu na trůně...

Dračí vládce a jeho důstojníci minuli vysokou vypouklou skálu, známou jako Vyverní hlídka. Skála hleděla na říše protivníků Železného draka, a tak vždycky představovala symbol jeho moci. Dokonce i sama země jako kdyby uznávala, že tady je svrchovaným vládcem on.

Rozlehlý stín, který zahalil dračího krále i jeho jednotky, přiměl lorda Železného krátce vzhlédnout. Kolem prolétl šedomodrý leviatan. Metalian, druhý nejstarší z přeživších synů Železného, kontroloval krajinu a jednotky vpředu. Neměl rodové značky, které by mu mohly umožnit zápasit o pozici dědice, ale byl to schopný velitel, který dobře věděl, jak realizovat otcova přání. Metalian měl bystrý zrak, ale navíc byl bezvýhradně věrný, což bylo pro jeho otce ještě důležitější. Kdyby někdy vydal rozkaz zavraždit císaře, Metalian by ho bez váhání poslechl.

Ta myšlenka znovu probudila ambice dračího krále, takže se upřeně zahleděl ke vzdálené hranici. Jen vydat rozkaz, pobízel sám sebe lord Železný. Poslat je přes kousek země, který patří tomu patolízalovi Stříbrnému, a pak do Tyber! S těmi lidskými mouchami si poradíme kdykoliv! Stačí do nich udeřit pevnou železnou pěstí, ne měkkou zlatou –

Na legie zaútočil mocný poryv větru. Byl tak silný, že zalomcoval dokonce i Metalianem a mohutný drak narazil do menšího zvěda, který se právě vracel z jihu. Menší drak vrazil do úbočí kopce a skutálel se na dvojici jezdců na hlídce. Jejich jízdní zvířata se rozzuřila.

Zatímco se Železný s ostatními snažili udržet pod kontrolou vlastní oře, pohrdavě nasál vzduch. Tohle nebyl obyčejný vichr. Železný sice věděl, že Stříbrný jistě sleduje, jestli ani jediná noha vojáka nepřekročí hranici, ale i tak by si druhý dračí vládce stěží něco začal ještě předtím. Zůstával tedy jediný možný zdroj.

„Připravte se na útok rebelů!“ vykřikl na své důstojníky. Zároveň se dračí vládce pustil do vlastního kouzla. Jakmile první čaroděj vystrčí hlavu v okruhu sta yardů od vojska dračího krále, lord Železný ho dostane. Potom by takového čaroděje využil, aby ho přivedl k ostatním.

Nikde však nebyl ani náznak fyzické přítomnosti vzbouřenců. Lord Železný dokonce necítil ani výchozí bod větru, který dál útočil na jeho vojsko. Přední linii už zachvátil chaos a ti vzadu bojovali očividně marný boj ve snaze udržet řady.

Pojďte a bojujte, vy malá pakáži! Pojďte a bojujte! dožadoval se v duchu Železný. Tímhle vichrem vzbouřenci ničeho nedosáhnou, jen dračího vládce ještě víc popudí –

Náhle se z druhé strany hranice začalo sypat cosi, co vypadalo jako sníh. Železný drak se zvedl v sedle. Pochyboval však, že je to obyčejné sněžení. Dračí král gestem ruky vytvořil trychtýř intenzivního vedra, aby přicházející sněžení rozehnal. Na jeho muže nedopadne ani kapka roztátého sněhu.

Sníh však neroztál – místo toho rozkvetl.

Než dračí vládce pochopil, co se děje, snesly se na něho tisíce podivných, krvavě zbarvených květů. Příliš pozdě si uvědomil, že vedro, které vytvořil, bylo přesně tím, co letící semena potřebovala, aby okamžitě dozrála.

A jakmile k tomu došlo, vítr náhle utichl.

Lord Železný okamžitě vyvolal vlastní vítr, ale rudé kvítky padaly tak rychle, že mnohým z nich nedokázal zabránit v přistání na vojácích. Jakmile se jich dotkly, z lístků na tělech ozbrojenců vyrašily kořínky. Vojáci se snažili smést květy ze zbroje. Až sem dračí vládce slyšel skřípění kovu, jak květy trhaly zbroje.

Dobře věděl, že existují nejméně dva čarodějové s nadáním ke kouzlům zahrnujícím rostlinstvo. Ušklíbl se nad zkázou, jež se odehrávala v prvních liniích; smrt pár lidských poskoků a jednoho či dvou kapitánů jeho vlastního klanu je jen malou obětí. Válka vždycky přináší smrt.

Dračí vládce sevřel pěst. Nebe nad bojujícími válečníky se okamžitě zatáhlo. Přední linie promáčel liják, ale zatímco ozbrojence jen namočil, květy se pod jeho útokem rozpustily.

Železný nečekal, aby se podíval, jak protikouzlo zabralo. Vytvořil spojení se dvěma vyššími důstojníky a přidal jejich přirozené magické schopnosti ke svým. Když jim uzurpoval jejich moc, nekladli odpor; všichni, kdo sloužili dračímu králi, existovali proto, aby je mohl využít, jak se mu hodí.

Už tak ohromná moc Železného se ještě zvýšila a konečně odhalil polohu dotyčných čarodějů. Bylo jich pět. Dva z nich byli ti, které podezíral; čarodějka Gwendolyn McArnová a čaroděj Adam Gudwead. Železný viděl, jakou hodnotu mělo rozhodnutí Nathana Bedlama zkombinovat tyto dva talenty, zároveň se však ušklíbl nad tím, jak to bylo hloupé. Dokáže tak jediným úderem vyřídit dva cenné příslušníky spolku, kterému někteří lidé začínali říkat Páni draků.

Další tři čarodějové byli odpovědní za to, že si Železný celé skupiny jistou dobu nevšiml. Pro dračího krále byli důležití jenom tím, že spolu s Nathanem Bedlamem patřili k bandě zrádců. Dračí vládci věděli, kteří z takzvaných Pánů draků jsou klíčem k rozdrcení vzpoury. Stačí se zaměřit na ně a zbytek chátry brzy padne.

Lord Železný zůstal nehybně v sedle, zatímco se jeho kouzlo natahovalo k nic netušícím mágům. Dračí král vystřeloval rozeklaný jazyk a napjatě očekával krveprolití, které se chystal způsobit...

Těsně za pravým a levým křídlem vojska Železného draka se zhmotnily další jednotky. Jen o okamžik později se na oddíly dračího vládce sneslo krupobití šípů a způsobilo oběma křídlům těžké poškození.

Lord Železný zalétl pohledem od jednoho křídla ke druhému a zaklel. Necítil žádnou průchozí díru, ale přesto na jeho vojsko útočily dvě velké skupiny vzbouřenců. Dračí vládce nemrhal časem na podivování, jak přesně se to Nathanu Bedlamovi podařilo; místo toho byl drak odhodlán dát čaroději lekci ohledně toho, kdo tady vládne.

Rozhodil ruce do stran. Na obou křídlech udeřila do útočníků pevná zeď ze vzduchu...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mág Gryf.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.