Top 10 zajímavostí

Eiffelova věž Byla postavena pro Světovou výstavu 1889 a stala se nejvýraznějším symbolem Paříže

Centre Pompidou Muzeum v „budově naruby“ vystavuje umění z doby od roku 1905 po současnost

Arc de Triomphe Byl postaven na oslavu Napoleonových vítězství, je dominantou Champs-Elysées

Marais Úzké ulice, muzea, stylové bary a restaurace – to nejlepší z historické architektury města

Jardin du Luxembourg Projděte se po parku, nebo si zde odpočiňte

Montmartre Umělecké dědictví, živé bary a jedny z nejromantičtějších ulic ve městě – vše tu najdete

Notre-Dame Katedrála proslavená Victorem Hugem, doklad zručnosti velkých gotických architektů

Louvre Někdejší sídlo králů je nyní domovem nejvýznačnějších světových sbírek výtvarného umění

Place des Vosges Jedno z nejelegantnějších náměstí v Paříži

Musée d’Orsay Studnice výtvarného umění z let 1848–1919, zvláště pak některých výjimečných děl impresionismu

Ideální den v Paříži

8.00 Snídaně

Pokud se ve vašem hotelu nepodává snídaně, zeptejte se na recepci na cestu do nejbližšího pekařství, kupte si ještě teplé croissanty nebo pains au chocolat a snězte si je pod stromy na některém z okolních náměstí.

9.00 Prohlídka města z lodi

Začněte u Seiny, která byla u zrodu města. Přesuňte se na západ Ile de la Cité, sejděte po schodech z mostu Pont Neuf. Odsud podnikněte vyjížďku na jedné z lodí Vedettes du Pont-Neuf. Příjemný způsob, jak si prohlédnout město.

10.30 Rue de Seine

Od mostu Pont-Neuf jděte po nábřeží Quai de Conti, poté se vydejte po rue de Seine plné obchodů s uměním a módou

11.00 Pauza na kávu

U Palais du Luxembourg zahněte vlevo podél zábradlí slavného Jardin du Luxembourg, nejoblíbenějšího pařížského parku. Zastavte se na silné espresso ve vkusné kavárně Le Rostand, která se nachází na náměstí u východního výběžku zahrady.

12.00 Park a oběd

Po procházce parkem ve společnosti vyznavačů joggingu a hry petanque, soch a zamilovaných párů se vydejte do nedaleké restaurace La Ferrandaise a pochutnejte si na lehkém, klasickém francouzském obědě.

14.00 Dávka kultury

Vydejte se směrem k řece po rušném bulváru St-Michel a nasedněte na metro směr St-Paul. Jděte vzhůru po rue Malher do Musée Carnavalet. Dopřejte si hodinku či dvě a obdivujte zdejší malby a artefakty.

16.30 Nákupní terapie

Vraťte se zpět do stanice metra St-Paul a jeďte přímo do Charles de Gaulle Étoile. Před stanicí se na chvíli zastavte a obdivujte Arc de Triomph. Poté se projděte dolů po Champs Elysées a cestou nakukujte do obchodů luxusních značek.

18.00 Montmartre a večeře

Přemístěte se metrem do stanice Abbesses na Montmartru. Jen tak se procházejte klikatými uličkami plnými atmosféry, ale nechoďte příliš daleko. Po večeři v příjemném bistru Chez Toinette se projděte k Sacré-Coeur a ze schodiště si vychutnejte panoramatický výhled na město.

21.30 Na skok do baru

Sejděte dolů na boulevard de Rochechouart a jeďte taxíkem na ulici rue Jean-Pierre Timbaud, východně od place de la République. Tato ulice i ulice kolem se jen hemží stylovými bary – dokonalý kontrast k historickým atrakcím, které jste viděli předtím.

Úvod

Jen těžko můžeme nesouhlasit s Victorem Hugem, který o Paříži mluví jako o „městu měst“. Po více než dva tisíce let roste velikost i pověst Paříže, a tak se ke každému městskému zákoutí váže množství příběhů a zajímavostí. Na rozdíl od řady dalších evropských měst zůstaly slavné pařížské ulice oběma světovými válkami téměř nedotčeny, památky a muzea si až do současnosti zachovaly kouzlo dávných staletí. Opomenout nelze ani umělecké dědictví tohoto „města světel“, které je dlouhodobě považováno za centrum výtvarného umění, literatury, hudby a filozofie. Není tedy divu, že jsou Pařížané tolik hrdí na to, že mohou být obyvateli města, o němž se toho podle slov spisovatele Jeana Giraudouxe „napřemýšlelo, namluvilo a napsalo víc než o kterémkoli jiném místě na světě“.

Zeměpisná poloha

Do Paříže se sbíhají všechny komunikační tepny Francie, město je opravdovým živoucím srdcem země. Na mapě připomíná spirálovité uspořádání 20 arrondissementů (administrativních okrsků) hlemýždí ulitu. Tento tvar dokumentuje historický vývoj a postupné rozrůstání města.

Kulturní metropole

I přes usilovnou snahu o decentralizaci Francie Paříž nadále dominuje francouzskému výtvarnému umění, literatuře, hudbě, módě, vzdělávání, vědeckému výzkumu, obchodu i politice.

Paříž se rozkládá podél břehů řeky Seiny, která do města vtéká na jihovýchodě nedaleko Bois de Vincennes, postupně se stáčí směrem na jih a po cestě omývá břehy tří malých ostrůvků – Île St-Louis (ostrov sv. Ludvíka), Île de la Cité (ostrov Cité) a v místě, kde opouští město, Île des Cygnes (Labutí ostrov). Podél severního břehu řeky se táhne pásmo pahorků, mezi něž patří Montmartre (nejvyšší bod města), Ménilmontant, Belleville a Buttes Chaumont. Na jižním břehu narazíme na Montsouris, Mont Ste-Geneviève, Buttes aux Cailles a Maison Blanche.

Okolo města vede silniční okruh Périphérique o délce 35 km. Obchvat, který byl postaven v roce 1973 s cílem omezit dopravní zácpy, je permanentně ucpaný. Není divu, jeho 34 sjezdů tu totiž denně využívá na 1,1 milionu vozidel. Ve dvou soustředných kruzích jsou okolo centra Paříže rozmístěny předměstské čtvrti (la banlieue), které se dále dělí do departementů a okrsků.

Na začátku 19. století udělil Napoleon Paříži zvláštní status, aby udržel kontrolu nad obyvateli a politickým děním v hlavním městě. Díky tomu získala pravomoci samostatného departementu, kterému jsou podřízeny menší správní jednotky – arrondissementy. Dnes má každý z nich svého starostu a vlastní městskou radu, která rozhoduje o všech místních záležitostech. Na celonárodní úrovni reprezentuje Paříž ve francouzském parlamentu 21 poslanců a 12 senátorů.

Řeka

„Zmítá se ve vlnách, ale nepotápí se,“ zní překlad latinského motta (Fluctuant nec mergitur) na městském erbu jako připomínka skutečnosti, že se Paříž zrodila na březích klikatící se řeky Seiny. Jméno dal městu starý galský kmen Parisiů, který se usadil na největším ze zdejších říčních ostrovů. Na levém břehu řeky byla později Římany založena Lutecia. Dnes Seina město protíná a dělí ho na dvě části. Lze ji vlastně označit za „nejširší pařížskou ulici“. Klene se přes ni celkem 37 mostů, které nabízejí jedny z nejpůvabnějších výhledů na město.

Řeku můžeme s nadsázkou nazvat nejklidnějším městským bulvárem, a to i přes každodenní proudy turistů a obchodních lodí. V 19. století se na jejích březích tísnily řady prádelen a vodních mlýnů, její vody brázdily lodě ze všech koutů Francie. Dnes si lze jen těžko představit invazi 700 vikinských válečných lodí, které připluly v 9. století ze severu s cílem dobýt Paříž, nebo tisíce lidských těl, které pokryly hladinu řeky po masakru v roce 1572, jenž vešel do dějin pod názvem Bartolomějská noc. V současnosti proplouvají výletní a turistické lodě mířící do Burgundska kanály St. Martin a St. Denis, jimiž si zkracují cestu přes severovýchod města.

Atmosféra Paříže

Mezi klasické obrazy Paříže patří dlouhé bulváry lemované alejemi kaštanů či platanů. Květiny zaplavují náměstí, parky i zahrady upravené buď v tradičním francouzském stylu, nebo podle anglických zvyklostí. Město je rozděleno dvěma pásy ulic. První vede od severu k jihu (od bulváru de Strasbourg k bulváru St-Michel), druhá se táhne z východu na západ (od rue du Faubourg-St-Antoine až po čtvrť La Défense). Společně tvoří mozaiku čtvrtí – quartiers. Střed města je ohraničen bulváry. Podle nich snadno rozeznáme, kudy ve středověku vedly hranice města. Jestliže název ulice obsahuje slovo faubourg, znamená to, že ulice kdysi ležela na předměstí za městskými hradbami.

Střechy Paříže

Paříž se neoficiálně dělí na tradičně dělnickou východní část města a převážně buržoazní západ. Obecně platí, že čím dále jedete na východ, tím více se posunujete nalevo v rámci politického spektra. Nájmy v západních arrondissementech strmě rostou, zatímco nemovitosti ve východní části města jsou dnes většinou finančně dostupnější. Urbanisté se už několik desetiletí snaží tuto nerovnováhu vyvážit. Jejich úsilí vyústilo v mohutnou rekonstrukci městské části Bercy a ke vzniku „nového“ levého břehu na jihovýchodě.

Kavárenská kultura

Kavárenský život hrál dlouho klíčovou roli v intelektuálním, politickém i uměleckém dění města. V dnešním Café Voltaire (1 place de l’Odéon) se v 18. století setkával Voltaire se svým přítelem filozofem Diderotem a diskutovali o teoriích osvícenství. V 19. století zde hledali inspiraci básníci Verlaine a Mallarmé a ve 20. letech 20. století obdivovali „provinčního ducha“ místa i američtí spisovatelé Ernest Hemingway a F. Scott Fitzgerald. Další spisovatelé trávili v období mezi světovými válkami dlouhé hodiny u svých oblíbených nápojů v kavárně Le Procope (13 rue de l’Ancienne-Comédie). V 50. letech 20. století pak existencialista a filozof Jean-Paul Sartre a jeho životní partnerka Simone de Beauvoir utužili pověst Les Deux Magots (6 place St-Germain-des-Prés) coby centra intelektuálního života Paříže. Další mezi intelektuály (intello) oblíbenou kavárnou byla secesní Café de Flore (172 boulevard St-Germain). Dnes se politici scházejí v Brasserie Lipp na protější straně ulice.

Legendární Café de Flore na levém břehu

Obyvatelstvo

Paříž má vyšší hustotu obyvatel než Tokio, Londýn či New York. Přelidněnost pařížských ulic lze částečně přičítat i skutečnosti, že lidé žijí v malých bytech vtěsnaných do 100 km2. Dům se zahradou je tu téměř nevídaným luxusem. Poptávka po bydlení v Paříži je stále vysoká. Paradoxem ovšem je, že i přes obrovský zájem o nemovitosti zůstává ve městě 16 procent bytů trvale neobydlených. Vysoké ceny nájmů mimo jiné způsobují, že mnoho Pařížanů nemá čas ani peníze na to, aby si užívali kulturního a společenského života, neboť jsou lapeni do koloběhu métro-boulot-dodo (dojíždění, práce, spánek).

Nicméně pro ty, kteří mají to štěstí a žijí v centru, jsou vysoké finanční nároky vyváženy výhodami, jaké přináší život ve velkém, čistém, bezpečném a kosmopolitním městě.

Stručná historie

Paříž vznikla jako sídlo rybářské komunity a obchodní přístav na ostrově uprostřed řeky Seiny. Nejstarší archeologické nálezy pocházející z doby kamenné (4500 př. n. l.) byly objeveny na pravém břehu řeky, v místech dnešní čtvrti Bercy. Samotné město však vzniklo až 250 let př. n. l. díky Parisiům, keltskému kmeni, který se usadil na největším říčním ostrově v oblasti Île de la Cité. Ostrov poskytoval útočiště před útočnými kmeny sídlícími na území Belgie. Parisiové razili své vlastní zlaté mince, se kterými mohli obchodovat i ve vzdálených zemích, např. v Británii nebo ve Středomoří. Prosperita města a jeho strategická poloha zaujaly římského císaře Julia Césara, jehož legie dobyly město roku 52 př. n. l.

Půda na březích řeky byla bažinatá (galsko-římské jméno Lutecia ve skutečnosti znamená „mokřina“), proto Římané raději osídlili vnitrozemí na levém břehu řeky, v oblasti dnešní Latinské čtvrti. Ulice St-Jacques a St-Martin vedou podél staré římské silnice, která spojuje sever Francie a Orléans. Ze starověku se dochovaly zbytky základů římských budov – divadel i chrámů. Působení zubu času relativně odolaly veřejné lázně, které jsou dnes součástí bočního křídla Musée National du Moyen Age (Národního muzea středověku).

Kostely a chrámy

Francie sice nemá žádné oficiální státní náboženství, ale vliv katolické církve zde vždy byl a stále je velmi silný. Vedle katolických kostelů nalezneme v Paříži řadu chrámů, v nichž se scházejí členové dalších křesťanských církví i vyznavači jiných náboženství, zejména judaismu, islámu a hinduismu.

Ve 3. století dobyli římskou Galii Hunové a Frankové. Obyvatelé se museli opevnit na ostrově Île de la Cité, který v té době dostal jméno Paříž. Roku 508 zde franský král Chlodvík I. zřídil královský dvůr. Poté, co konvertoval ke křesťanství, nechal vystavět řadu náboženských budov, včetně nejstaršího pařížského kostela St-Germain-des-Prés.

Kapetovci

Od roku 845 Paříž pravidelně čelila atakům normanských nájezdníků. Rozvoj města stagnoval až do roku 987, kdy se francouzským králem stal Hugo Kapet, hrabě pařížský. Dynastie Kapetovců změnila město v ekonomické a politické centrum Francie. Řeka Seina se znovu ukázala být klíčem k obchodní prosperitě – symbol lodi se objevil na městském erbu doprovázen slovy: Fluctuat nec mergitur. (Zmítá se ve vlnách, ale nepotápí se.) V místech současné radnice (Hôtel de Ville) na pravém břehu Seiny vznikl přístav Grève.

Filip August (1180–1223) použil zisk z obchodování na výstavbu pevnosti Louvre, katedrály Notre-Dame, dlážděných ulic, akvaduktů a fontán. Aby ochránil své investice v době, kdy se účastnil třetí křížové výpravy, obehnal město hradbami.

Hluboce věřící, později svatořečený, Ludvík IX. (1226–1270) nechal postavit jednu z největších gotických kaplí – Sainte-Chapelle. Jako mecenáš umělců a vzdělanců vytvořil na levém břehu Seiny Latinskou čtvrť. Spojením řady kněžských škol, kde se vyučovalo latinsky, vznikla pod patronátem králova kaplana Roberta de Sorbon dnešní Sorbonna. Ke konci vlády krále Ludvíka IX. byla Paříž jedním z největších měst v západním křesťanském světě.

Ve 14. století využili městští kupci politického vakua, které vzniklo v důsledku morové epidemie a stoleté války s Anglií, k získání mocenských výsad. Roku 1356, v době, kdy byl král Jan Dobrý držen v zajetí v Poitiers, nastolil vůdce měšťanů Etienne Marcel v Paříži měšťanskou vládu. I když byl o dva roky později popraven, ukázal, že Pařížané představují sílu, se kterou je třeba počítat. Proto dal Janův nástupce Karel V. postavit pevnost zvanou Bastille (Bastila).

Anglická nadvláda a náboženský konflikt

Vnitřní nepokoje nadále pokračovaly. V roce 1407 (tedy v době stoleté války mezi Anglií a Francií) nechal vévoda Burgundský na ulici Barbette zavraždit Ludvíka Orleánského, což vedlo k 12letému sporu mezi jejich stoupenci. Burgunďané nakonec požádali o pomoc Angličany, kteří do Paříže vstoupili roku 1420. Stalo se tak poté, co anglický král Jindřich V. porazil Francouze u Agincourtu. Navíc podepsal s francouzským králem Karlem VI. Šíleným tzv. smlouvu z Troyes, podle níž se stali dědici francouzské koruny po smrti Karla VI. právě Jindřich V. a jeho syn Jindřich VI. Po smrti Karla VI. a Jindřicha V. byly však Jindřichovi VI. pouhé dva roky, nemohl tedy plnit své vladařské povinnosti, a trůnu se ujímá i bez korunovace Karel VII., syn Karla VI. O 10 let později se o vyhnání anglických vojsk pokouší Johanka z Arku, ovšem neúspěšně. Jindřich VI. Anglický je mezitím korunován francouzským králem; konec dvojvládí přináší až smlouva uzavřená ve městě Arras mezi Karlem VII. a Filipem III. Dobrým roku 1435. Karel VII. obsadil Paříž v roce 1436 a kolem roku 1453 přišli Angličané o všechna svá území ve Francii kromě Calais.

Na počátku 16. století město vzkvétalo pod absolutistickou vládou Františka I. (1515–1547). V tomto období byla přestavěna velká část Louvru, zahájena stavba nové radnice (Hôtel de Ville) a kostela sv. Eustacha.

Čistota a krása města byla ale brzy potřísněna krví náboženské války, která začala v roce 1572 tzv. Bartolomějskou nocí, během níž byly zmasakrovány 3000 protestantů, a vyvrcholila obléháním města Jindřichem Navarrským v roce 1589. Do kapitulace katolíků zemřelo 13 tisíc Pařížanů hlady. Jindřich, po korunovaci v Chartres, roku 1594 konečně vstoupil do hlavního města. Nejdřív však musel konvertovat ke katolické víře.

Place des Vosges

Za Jindřichovy vlády Paříž vzkvétala. Byla zbudována krásná náměstí des Vosges a Dauphine, nábřeží de l’Arsenal, de l’Horloge a des Orfèvres, a dokonce bylo zkonstruováno vodní čerpadlo, tzv. Samaritánka, které přes dvě století (do roku 1813) dodávalo čerstvou vodu domácnostem na levém břehu Seiny. Nejoblíbenější francouzský monarcha, le bon roi Henri (dobrý král Jindřich), proslul také jako notorický sukničkář. Aby se měl kde procházet se svými dámami, nechal postavit most Pont-Neuf.

Za vlády Ludvíka XIII. (1610–1643) vyrostly na ulici Faubourg-St-Honoré elegantní domy a ve čtvrti Marais šlechtická sídla zvaná hôtels. Zásadním počinem, který měl vliv na rozmach celé země, bylo založení královské tiskárny a otevření Académie Française (z iniciativy kardinála Richelieu).

Lesk Paříže stále víc přitahoval venkovskou šlechtu – podle názoru krále Ludvíka XIV., le Roi Soleil („krále Slunce“, 1643–1715), až příliš. Aby podlomil sílu stále mocnější a nezávislejší aristokracie, nařídil přestěhovat královský dvůr do Versailles. Nákladný život v ohromném paláci zatěžoval rozpočet země a vedl k jejímu zadlužování.

Paříž sice ztratila na politické důležitosti, ovšem se svou zahradní architekturou (Jardin des Tuileries), bulvárem Champs-Elysées, budovami velké kolonády Louvru a invalidovnou pro raněné vojáky získala velmi působivý vzhled. Založení nové Akademie umění, Akademie věd a také Akademie písemnictví a krásné literatury, Comédie Française (1680) a několika jiných divadel jen potvrdilo pozici Paříže coby hlavního evropského kulturního centra. V těchto letech počet obyvatel dosahoval 560 tisíc.

Projevy nespokojenosti z řad lidu však nadále sílily, a to úměrně tomu, jak rostla korupce a výše daní. Tyto problémy poznamenaly vládu opatrného Ludvíka XV. (1715–1774) a politicky neschopného Ludvíka XVI. (1774–1793). Jedním z posledních stavebních projektů ancien régime (starého režimu) byla 23 km dlouhá zeď okolo města. Její výstavba, která začala roku 1784, byla hlavním spouštěčem následných nepokojů. Na některých místech podél hradby se totiž vybíraly daně za zboží dovezené do města.

Ludvík XVI. před popravou

Revoluce

Paříž byla epicentrem politického zemětřesení, které začalo francouzskou revolucí a postupně otřáslo celou Francií a zasáhlo i další evropské země. Protesty proti vysokým daním postupně přerostly v útok na privilegia krále, šlechty a církve. Vzdělanecká střední třída se spojila s městskou chudinou. 14. června 1789 dobyli revolucionáři vězeňskou pevnost Bastilu. Poté následovaly popravy údajných nepřátel nové republiky.

Revoluce vyvrcholila veřejnou popravou Ludvíka XVI. dne 21. ledna 1793. Ještě téhož roku, během tzv. vlády teroru, následovalo krále pod gilotinu i několik revolucionářů: ohnivý řečník Camille Desmoulins a odpůrce teroru Danton. Zanedlouho byli popraveni i Robespierre a Saint-Just, strůjci těchto čistek mezi povstalci.

První císařství

Roku 1799 se Napoleon Bonaparte stal prvním konzulem a později se prohlásil císařem. Funkci pařížského starosty vykonával s velkým nadšením, přestože mu v tom bránily jeho válečné výpady za hranice země. V Moskvě si například našel čas k sepsání stanov pro Comédie Française. Více než na pompézní stavby, které nechal postavit, např. Vítězný oblouk, byl císař pyšný na své reformy: zdokonalení zásobování čerstvou vodou a odpadního systému, zavedení nových trhů s jídlem, zefektivnění obecní administrativy a rozšíření policejních jednotek. Většina reforem zůstala v platnosti ještě dlouho po Napoleonově definitivní porážce v roce 1815.

Napoleon Bonaparte

Období restaurace

I po obnovení monarchie v roce 1814 musela Paříž čelit přetrvávající nespokojenosti pracujících, radikální inteligence a ambiciózní buržoazie. V červnu roku 1830 přerostly protesty v pouliční bouře a stavbu barikád. Karel X. byl přinucen abdikovat. Ke znovunastolení republiky však nedošlo, revoluční vůdci přijali za krále umírněného Ludvíka Filipa, zvaného též „král-občan“.

Revoluce roku 1848 znamenala konec vlády Ludvíka Filipa. Opět začala veřejnými nepokoji a stavbou barikád v pařížských ulicích. Dav obléhající královský palác přinutil krále uprchnout a s požadavkem nové republiky obsadil Chambre des députés (Poslaneckou sněmovnu). Následující volby však ukázaly, že radikální názory mají pouze Pařížané, zatímco zbytek Francie zůstává striktně konzervativní. Nové národní shromáždění zrušilo výsady, které byly uděleny pracujícím. V ulicích opět vyrostly barikády. Bylo povoláno dělostřelectvo, pod jehož palbou zahynulo nejméně 1500 povstalců, na tisíc revolucionářů bylo deportováno.

Druhé císařství

Demokraticky zvolený prezident Ludvík Napoleon (synovec Napoleona Bonaparte) se ujal absolutistické vlády v roce 1851. Následující rok se stal císařem Napoleon III. Jelikož se obával dalšího povstání, nechal modernizovat pařížskou infrastrukturu. Přikázal baronu Georgesi Haussmannovi, aby nechal zbourat úzké a špinavé uličky – ohniska sociálních nepokojů – a místní obyvatele přestěhoval na předměstí. Město se tak provzdušnilo širokými třídami, tzv. grands boulevards (velkými bulváry). Pro případ povstání tak císař revolucionářům znesnadnil stavbu barikád a naopak své artilerii vyklidil prostor pro obrannou palbu.

Most ke gilotině

Zdivo z Bastily bylo použito ke stavbě mostu vedoucího na tehdejší náměstí Revoluce (dnes náměstí Svornosti – place de la Concorde), na kterém stávala gilotina.

Doba radostné bezstarostnosti a rozmachu druhého císařství skončila v roce 1870, kdy se Francie ocitla ve válečném konfliktu s Pruskem. Napoleon III. byl rychle poražen a po jeho kapitulaci byla vyhlášena nová republika. Paříž i přes krutý hladomor sice odolala náporu pruské armády, nicméně po podpisu mírové dohody vzplála nová vzpoura.

Třetí a čtvrtá republika

Překvapivě umírněná a navíc schopná vláda zvoleného revolučního koncilu, zvaná Pařížská komuna, trvala pouhých 10 týdnů – od 18. března do 29. května roku 1871. Poté byla svržena jednotkami, které do Paříže z Versailles vyslal budoucí prezident třetí republiky Adolf Thiers. V posledních dnech bojů komunardi zapálili Palais des Tuileries a popravili všechna rukojmí. Národní vláda provedla odvetný úder: bylo popraveno nejméně 20 tisíc příznivců Komuny.

Prosperita města, obzvláště co se týká jeho architektonického růstu, nikterak nepoklesla. Byly dokončeny projekty započaté Napoleonem III., jako například Palais-Garnier (jeden ze dvou domů Národní opery) nebo rozlehlá tržnice les Halles. Na Světové výstavě roku 1889 ukázalo město svou novou tvář, jejímž monumentálním zlatým hřebem byla Eiffelova věž. Rozsáhlý systém metra byl uveden do provozu roku 1900.

Po období míru byly rozpoutány dva světové konflikty. Během 1. světové války Němci nedokázali Paříž dobýt, ovšem za 2. světové války ji celé 4 roky okupovali (1940–1944). Město však uniklo rozsáhlému bombardování, když Hitlerův pomstychtivý příkaz město před ústupem zničit naštěstí nebyl splněn. Po osvobození prošel po Champs-Elysées slavnostní průvod v čele s generálem Charlesem de Gaullem, jeho jednotkami Svobodné Francie a také americkými a britskými spojenci.

Generál Charles de Gaulle

Po válce získalo město zpět svůj kulturní lesk, zejména zásluhou umělců, jako byl Camus, Sartre, Juliette Gréco nebo bebop hudebníci. Hospodářský růst byl však vlivem působení řady nestabilních vlád pomalý.

Pátá republika

Konec čtvrté republiky přišel roku 1958. Během koloniální války v Alžírsku došlo ke vzpouře v armádě a do služby byl znovu povolán de Gaulle. Tentokrát stanul v čele páté republiky ve funkci prezidenta a s vervou se pustil do budování ztracené francouzské prestiže a do nápravy pokleslé morálky.

Od demonstrací v roce 1968 po prezidenta Mitterranda

Barikády se v Paříži znovu objevily v květnu 1968. Studenti společně se stávkujícími dělníky rozpoutali nepokoje v Latinské čtvrti. Následující volby ukázaly, že Paříž byla zase jednou v názorovém rozporu se zbytkem Francie, který raději volil stabilitu. Prezident Georges Pompidou se pustil do výstavby nových objektů: na nábřeží se objevily (dodnes kontroverzně vnímané) autostrády, ve městě vyrostly nové mrakodrapy a také kulturní centrum Beaubourg, které nese prezidentovo jméno.

V roce 1977 se po více než sto letech stal Jacques Chirac prvním demokraticky zvoleným pařížským starostou. Ani kritici, kteří zpochybňovali prezidentův vkus poté, co Chirac nechal na místě staré tržnice Les Halles vybudovat moderní nákupní středisko, nemohli Chiracovi odepřít zásluhy na zvelebení dříve špinavých pařížských ulic.

Prezident François Mitterrand (1981–1995) oživil panoráma Paříže sérií velkolepých projektů. Mezi tzv. grands projets patří například skleněná pyramida u vstupu do přestavěného Louvru, Grande Arche de La Défens (Velký oblouk), Opéra Bastille, Institut du Monde Arabe (Institut arabského světa) a národní knihovna nesoucí jeho jméno.

Dnešní Paříž

Jacques Chirac se stal prezidentem v roce 1995, ale během následujících let jeho popularita značně poklesla. Předsedou vlády se stal lídr socialistů Lionel Jospin. Doba spolupráce těchto dvou politiků se vyznačovala hospodářským růstem, sníženou nezaměstnaností a rostoucími cenami nemovitostí. Roku 2001 byl po 130 letech starostou Paříže zvolen socialista Bertrand Delanoë (a byl zvolen znovu o 7 let později). Ve druhém volebním období se prezident Chirac otevřeně postavil proti válce v Iráku, což mu na domácí scéně zvyšovalo popularitu, která ovšem vzápětí velmi rychle klesla po zahájení reforem důchodového systému a systému sociálních dávek.

Rodinné hodnoty

Průměrný počet dětí na jednu rodinu je ve Francii 1,9. Porodnost sice převyšuje evropský průměr, ale z hlediska ekonomického je stále nízká. Každá famille nombreuse (velká rodina – s třemi či více dětmi) je odměněna benefity: mateřské školky bez poplatku, příspěvek na školní stravování, dotace na veřejnou dopravu nebo automobil, volné vstupy do muzeí. Francie má asi 65,8 milionu obyvatel, tedy více než Velká Británie (asi 62,4 milionu). Porodnost zvyšuje především velká muslimská komunita, jejíž populace podle mnoha demografů stále stoupá.

Nicolas Sarkozy vyhrál prezidentské volby v květnu 2007. V kampani přislíbil rozsáhlé sociální a hospodářské reformy. Za pár měsíců voličskou podporu ztratil. Důvodem byla jeho povýšenost, záliba v luxusu a v neposlední řadě kontroverzní sňatek s bývalou modelkou Carlou Bruni. V roce 2008 nepopulární Sarkozy zveřejnil plány největší reorganizace Paříže od dob Haussmanna. Cílem projektu, nazývaného rovněž Grand Paris („Velká Paříž“), je vytvořit z hlavního města a jeho předměstí samostatnou správní jednotku. Ve volbách 2012 utrpěl Sarkozy porážku a prezidentem se stal Françoise Hollande, první socialista od dob Françoise Mitterranda.

Hollande se po svém nástupu musel vypořádat s rekordní nezaměstnaností, hospodářskou recesí a vysokými daněmi. Po volbách v roce 2014 se do čela Paříže postavila první starostka v dějinách města, Anne Hidalgová.

François Hollande

7. ledna 2015 došlo k teroristickému útoku na pařížskou redakci satirického deníku Charlie Hebdo, který si bere na mušku mj. i islám. Tento čin vyvolal vlnu solidarity, zároveň však i značné antiislamistické reakce. Paříž se dostala do centra pozornosti, a musíme doufat, že se něco takového už nebude opakovat.

Historické milníky

cca 250 př. n. l.

Založení keltské osady v oblasti Paříže.

52 př. n. l.

Dobytí oblasti Římany, založení Lutecie na levém břehu Seiny.

508

Chlodvík I. učinil Paříž hlavním městem Franské říše.

987

Hugo Kapet zvolen králem Francie.

1420

Okupace Paříže Angličany.

1431

Jindřich VI. Anglický korunován francouzským králem.

1436

Vyhnání Angličanů.

1594

Jindřich IV. vstupuje do Paříže.

1682

Ludvík XIV. přestěhoval královský dvůr do Versailles.

1789

Dobytím Bastily začíná Velká francouzská revoluce.

1793

Poprava Ludvíka XVI. a Marie Antoinetty; vláda teroru.

1804

Napoleon Bonaparte se stal císařem.

1814–15

Napoleonův pád; znovunastolení Bourbonské monarchie.

1830

Buržoazní revoluce; vláda Ludvíka Filipa, „krále-občana“.

1848

Revoluce vynesla k moci Ludvíka Napoleona.

1870–1

Francouzsko-pruská válka; konec 2. císařství; obléhání Paříže.

1871

Pařížská komuna – 10 týdnů vlády pracujících.

1900

Otevření první trasy metra.

1914–18

1. světová válka, Němci 8 mil od Paříže.

1939

Začátek 2. světové války.

1940

Francouzská vláda kapitulovala, Němci okupují Paříž.

1944

Osvobození Paříže francouzskými odbojáři a spojeneckými vojsky.

1958

Pád čtvrté republiky, de Gaulle se stal prezidentem.

1968

Studentské nepokoje, generální stávka pracujících.

1977

Jacques Chirac se stal prvním zvoleným starostou od roku 1871.

1981

Mitterrand zvolen prezidentem.

1995

Jacques Chirac zvolen prezidentem.

2002

Euro nahradilo francouzské franky.

2007

Nicolas Sarkozy zvolen prezidentem.

2008

Bertrand Delanoë znovu zvolen starostou.

2012

Socialista François Hollande zvolen prezidentem.

2014

V komunálních volbách zvolena do čela Paříže poprvé žena.

Kam se vydat

Paříž je kompaktní a logicky uspořádané město, ve kterém se každý rychle zorientuje. Městská veřejná doprava je velmi efektivní, ale nejlepším způsobem, jak město poznat, je projít se po něm pěšky. Budete mít dost času nasát atmosféru místa a objevit zajímavá zákoutí. Hlavním průsečíkem Paříže je řeka Seina. K jejímu pravému (Rive Droite) a levému (Rive Gauche) břehu se vážou rozdílné historické a společenské souvislosti. Pravý břeh má pověst hnacího motoru průmyslu a obchodu, levý je centrem vzdělání. Existuje také tradiční rozdělení na bohatý západ a chudší, radikálnější východ. Ale i tyto hranice jsou propustné. Tvůrčí bohémská centra dnes vznikají spíše na severovýchodě města, nikoli v bohatém St-Germain des-Prés, zlatá pařížská mládež stále častěji míří za nákupy do městských čtvrtí, které jsou označovány za dělnické.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paříž - 2. vydání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.