Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

This book was originally published in Germany by Psychosozial-Verlag
under the title Perversion, © 2011, Psychosozial-Verlag, Gießen.

Wolfgang Berner

Perverze

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5750. publikaci

Z německého originálu Perversion, vydaného v roce 2011 nakladatelstvím
Psychosozial-Verlag v Gießenu (SRN), ISBN 978-3-8379-2067-3,
přeložila PhDr. Mgr. Mgr. Mgr. Jana Bílková, Ph.D.

Odpovědná redaktorka PhDr. Alena Palčová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 120
Vydání 1., 2015

Vytiskla tiskárna Printo, s.r.o., Ostrava

© Psychosozial-Verlag, 2011
Translation © Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Photo © allphoto.cz

ISBN 978-80-247-9644-4 (ePub)
ISBN 978-80-247-9643-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-4854-2 (print)

Úvod

Pojem „perverze“ se v kontextu psychiatrie a psychoterapie dnes už téměř nepoužívá. V psychiatrických klasifikačních systémech se nahrazuje označením „parafilie“ (DSM-IV-TR) nebo „poruchy sexuální preference“ (ICD-10). Důvody jsou různorodé a jejich vysvětlení mně poskytuje příležitost objasnit, proč někdejší pojem perverze a nové pojmy neoznačují tytéž fenomény. Pojem perverze se dnes používá především v psychoanalýze, ale i tam zřejmě už dlouho neoznačuje pouze to, co tím měl Sigmund Freud původně na mysli.

V prvních kapitolách této knihy jde nejprve o vysvětlení pojmu, než se dostaneme k výkladu jím označovaných fenoménů. Krátký exkurz do oblasti „hranice mezi tělem a psychikou“, která Freuda podnítila ke koncipování pudové teorie se dvěma základními působícími silami libido a destrudo, má ukázat, kde bychom dnes (v biologii a psychologii) mohli tuto hraniční čáru vyznačit. Freud chápal pud jako „požadavek těla vůči psychice“. Právě v oblasti sexuality tyto „požadavky“ nelze obejít. Novější koncepty z oboru biologie a evoluční psychologie ovlivnily to, co se označuje jako „porucha sexuální preference“, a nepřímo také naše představy o pojmu perverze v psychoanalytickém smyslu.

Většina fenoménů, které Richard von Krafft-Ebing (mezi lety 1886 a 1902) popsal jako „perverze“ a které Freud později podrobil psychodynamickému pohledu a interpretaci, se vyskytuje i dnes a jsou i s kazuistikami popsány v následujících kapitolách (nejde o aspiraci na encyklopedii perverze) tak, jak se s nimi setkáváme v psychoterapeutické praxi.

Psychodynamický pohled na vznik perverzí se hodně změnil. Otázka, zda tyto změny odpovídají spíše změně perspektivy, nebo zda tato nová perspektiva odpovídá novým poznatkům, musí zatím zůstat otevřená. Je to tím, že dřívější perspektiva vykazovala příliš malé terapeutické efekty, nebo toto celé téma „sexuality a erotiky“ získalo nový společenský význam, z něhož vyplývá nutnost „patologizovat“ (a považovat za nutné léčit) zcela jiné jevy než před sto lety?

Dalším příkladem změny perspektivy je, že i psychoanalytici mají dnes tendenci označovat vynucenou kohabitaci s heterosexuálním partnerem jako perverzi, obzvláště pokud měla hrubě vykořisťující charakter a sloužila pouze k odbourání napětí u jednoho z obou zúčastněných. Podle klasické definice se zde v žádném případě nejednalo o „perverzi“, nýbrž nanejvýš o egoismus, případně o asociální chování. Klasický psychoanalytik by si možná položil otázku, zda takto psychopaticky predisponovaného člověka vůbec může analyzovat, ale nepřišel by na myšlenku dát dotyčnému diagnózu „perverze“, protože přece nemá žádné problémy uskutečnit sexuální přání kohabitace se vhodným partnerem.

Mimo tyto kontroverzní případy (pokud se týká definice) bych ale chtěl ukázat, že i v „klasických případech“ (fetišismus, sadismus a exhibicionismus) nejprve musíme zkoumat základní strukturu osobnosti a musíme rozlišovat, abychom mohli rozhodnout, jakou formu psychoanalytické nebo jinak strukturované terapie lze daným osobám nabídnout. Hlavním cílem této knihy je ukázat, že klasická psychoanalýza může být v některých z těchto případů (u neurotické, případně i hraniční osobnostní struktury) nápomocná, že u jiných případů je nutno použít modifikovanou psychoanalytickou techniku a že v případech neřešitelných pomocí psychoanalýzy umožňuje psychoanalytické chápání efektivnější použití jiných technik.

Klasifikace v psychiatrii: poruchy sexuální preference nebo parafilie

Abychom porozuměli tomu, proč psychoanalýza stále ještě používá označení „perverze“, je třeba nejprve vyjasnit, proč empiricky zaměřené vědy na toto označení rezignovaly. Definice v oblasti psychiatrie lze chápat pouze na pozadí moderních psychiatrických klasifikačních systémů, které se vyvinuly až po obtížném procesu, kdy se museli odborníci dohodnout: Pro Diagnostický a statistický manuál (DSM), jehož čtvrtá revize se nyní používá, probíhal tento proces sjednocování ve skupině členů Americké psychiatrické společnosti (APA); pro Mezinárodní klasifikaci nemocí (ICD),1 jejíž 10. revize platí v Evropě jako závazný standard, u psychiatrů Světové zdravotnické organizace.

Tato ideologie umožňuje přiklonit se k některému z kontroverzních konceptů týkajících se nevyjasněného vzniku psychických poruch (rezignuje se také na pojem nemoci) a snaží se definovat poruchy na úrovni pozorovatelných symptomů, přičemž uvedené symptomy musí být vždy „reliabilně“ popsatelné – to znamená, že tyto symptomy by pro prověření případu stejným způsobem vidělo a popsalo více pozorovatelů.

Další princip psychiatrické diagnostiky spočívá v tom, že k pojmu poruchy se přiřazují pouze ty fenomény, které pro příslušnou osobu skutečně znamenají co nejobjektivnější a nejsubjektivnější funkční omezení (onemocnění). Právě v těch oblastech, kde chybějí jednoznačná fyzická funkční omezení – definiční charakteristika fyzických onemocnění – je nutná opatrnost a vymezení, abychom se vyhnuli nebezpečí, že lékařství by bylo společností zneužito jako sankční prostředek. To se týká obzvláště takzvaných poruch osobnosti a sexuálních poruch. V „otevřené“ demokratické společnosti patří ochrana menšin k základním principům. K takovým menšinám patří i lidé s určitými sexuálními preferencemi, jako jsou sklony k promiskuitním vztahům nebo k erotickým hrám s pouty. Neměli by být ani přímo, ani nepřímo nuceni k léčení, pokud svými tendencemi sami netrpí a ani nikoho neohrožují.

Na základě zkušeností se zneužitím medicíny v určitých politických poměrech se pak velké mezinárodní psychiatrické společnosti rozhodly oprostit své diagnostické nástroje co nejvíc od veškerých moralizujících a jiných jednostranných hodnotových systémů a omezit se na to, co je považováno za původní a uznávaný úkol medicíny ve společnosti: pojmenovat individuální (tělesné) onemocnění (stanovovat diagnózy) a léčit je pomocí opatření, která co nejméně ohrožují integritu osoby (provádět terapie). Do kompetence medicíny přitom spadají pouze onemocnění, která jsou tělesného původu nebo u kterých existuje souvislost s tělesným prožíváním. Pojem poruchy označuje velkou přechodovou oblast mezi psychologií zaměřenou na léčbu a (psychiatrickou) medicínou.

Vzhledem k tomu, že obzvláště v oblasti psychiatrie je nutno reflektovat neustálý vzájemný vliv těla a psychiky, je pro tuto přechodovou oblast zapotřebí vlastního termínu. To platí také – ne-li dokonce především – pro sexuální preference (jako je nadšení pro nějaký fetiš), pokud se má za to, že je zapotřebí je léčit.

Tato otázka rozpoutala debatu hlavně v souvislosti s homosexualitou, která byla po bouřlivé debatě v Americké psychiatrické společnosti nejprve odstraněna z amerického DSM a následně zmizela i z ICD. Tím se představitelům homosexuální menšiny podařilo dosáhnout toho, že konečně nejsou považováni za nemocné nebo trpící poruchou v psychiatrickém slova smyslu a že byli uznáni jako „varianta přirozenosti“.

Podobné tendence projevili i představitelé jiných sexuálních zálib, jako stoupenci BDSM praktik (zkratka označuje preference bondage, discipline, submission, sadism a masochism, abychom se vyhnuli zatíženému výrazu „sadomasochismus“). Vznášejí nároky na to, aby ani jejich preference nebyly diskvalifikovány jako poruchy, které je třeba léčit. Avšak vzhledem k tomu, že podle zmíněných psychiatrických diagnostických systémů spadají pod pojem „porucha“ pouze takové sexuální preference, u kterých se jednoznačně vyskytuje subjektivní utrpení nebo u kterých je jednoznačně prokazatelné utrpení způsobené druhým, zdá se, že stoupenců BDSM se to stejně netýká. Týkalo by se jich to pouze v případě, že by byl zachován širší pojem „perverze“.

Porucha sexuální preference (ICD-10), respektive parafilie (DSM-IV-TR) je v diagnostických manuálech nejprve obecně definována:

•opakované intenzivní fantazie způsobující sexuální vzrušení, sexuálně nutkavé potřeby nebo způsoby chování vztahující se k:

–nehumánním objektům,

–utrpení nebo ponižování sebe sama nebo partnera,

–dětem nebo jiným nesouhlasícím osobám, respektive osobám nezpůsobilým souhlasu;

•trvání uvedených symptomů, aby bylo možno označit je jako poruchu: alespoň šest měsíců;

•porucha může mít obligátní nebo epizodický charakter;

•nutně vedla k utrpení nebo omezení v sociálních, profesních nebo jiných oblastech života.

Tyto obecné definiční znaky jsou v DSM-IV-R označeny jako kritérium A. Kritérium B konkrétně definuje podmínky diagnóz pro pedofilii, voyeurismus, exhibicionismus a frotérství na jedné straně a pro sadismus na straně druhé. Zatímco pro první čtyři diagnózy postačuje „vyžití“ poruchy, u sadismu se předpokládá, že ho lze realizovat ve shodě s partnerem, což by se pak nepovažovalo za poruchu, kterou je třeba léčit, nýbrž za „preferenci“.

U sadismu se diagnóza stanovuje tehdy, když osoba realizovala sexuálně nutkavou potřebu s nesouhlasící osobou nebo tato potřeba vedla k evidentnímu utrpení nebo k potížím v mezilidské oblasti. Ostatní parafilie jsou diagnostikovány tehdy, když potřeba klinicky významně vede k utrpení nebo omezení v sociálních, profesních nebo jiných funkčních oblastech.

U této definice se ukazuje, že také jevy spadající pod označení „porucha sexuální preference“, respektive „parafilie“, se odlišují od toho, co bylo dříve označováno jako „perverze“. Šlo o vzorec sexuálního vzrušení, který rezignoval na domnělý biologický cíl kohabitace s heterosexuálním partnerem a spokojil se s částí slasti s tím spojené, což považoval za hlavní cíl. Jednalo se o typ náhradního sexuálního uspokojení za účelem vyhnutí se kohabitaci a prokreaci.

Nové pojmy parafilie, respektive porucha sexuální preference, kladou do popředí jinou ústřední definiční charakteristiku, a sice narušení mezilidských vztahů. Centrálním znakem se stává neschopnost vzájemně sdílet a rozvíjet vlastní sexuální potřeby s partnerem, ať už se jedná o idealizaci fetiše nebo o sadistický impulz, který potřebuje strach v očích druhého, aby dosáhl sexuálního vzrušení. Proto i v současných psychiatrických klasifikacích už nejsou sadomasochistické praktiky, u kterých jednají oba partneři ve vzájemné shodě, klasifikovány jako „porucha“, nýbrž jako soukromá záliba, která není pro psychologické nebo lékařské terapie významná, dokud tím nikdo netrpí.

Poruchy uvedené v tabulce 1 v rámci příslušných klasifikací budou pojednány jednotlivě.

Tab. 1 Jednotlivé poruchy sexuální preference (ICD-10), respektive parafilie (DSM-IV-TR)

Poruchy sexuální preference

(ICD-10: F 65)

Parafilie

(DSM-IV-TR: 302)

F 65.0 Fetišismus

302.4 Exhibicionismus

F 65.1 Fetišistický transvestitismus

302.81 Fetišismus

F 65.2 Exhibicionismus

302.89 Frotérství

F 65.3 Voyeurství

302.2 Pedofilie

F 65.4 Pedofilie

302.83 Sexuální masochismus

F 65.5 Sadomasochismus

302.84 Sexuální sadismus

F 65.6 Mnohočetné poruchy sexuální preference

302.3 Fetišistický transvestitismus

F 65.8 Jiné poruchy sexuální preference

302.82 Voyeurství

F 65.9 Nespecifikované poruchy sexuální preference

302.9 Nespecifikované parafilie

Poslední dvě kategorie v ICD a poslední kategorie v DSM jsou obzvláště důležité, neboť na fenomenologické úrovni existuje velké množství dalších popsatelných poruch, jako například koprofilie (záliba ve fekáliích) nebo akromotofilie (preference partnerů s amputovanými končetinami), které se mohou vyskytovat jako izolované jevy, nebo v kombinaci. Pozoruhodná rozmanitost popsatelných poruch, jimiž dotyční více či méně trpí, navozuje otázku, jak je možné, že mohou vzniknout tak odlišné poruchy, které (obzvláště pokud mají výlučný charakter) jsou pochopitelné často pouze pro velmi nepatrnou menšinu lidí, přičemž převážnou část tvoří muži. Ostatní nemohou pochopit, jak se tyto preference mohou stát jediným a výhradním zdrojem sexuální slasti.

Změněný postoj společnosti k tomu, co zhruba před sto třiceti lety Richard von Krafft-Ebing a před více než sto lety Sigmund Freud označili za „perverzi“, se odráží ve výše popsané psychiatrické klasifikaci. Ale i v rámci psychoanalýzy se navzdory zachování pojmu výrazně posunulo spektrum toho, co se označuje jako perverze a co lze pochopit pouze na základě stoletého vývoje.

Vývoj psychoanalytického pojmu perverze

„Perverze“ u Sigmunda Freuda

V díle Tři úvahy o sexuální teorii (Drei Abhandlungen zur Sexualtheorie, 1905) Sigmund Freud definuje perverzi nejprve stejně jako jeho současníci: Perverze je (trvalá, nikoli příležitostná) odchylka od sexuálního cíle kohabitace. Tato odchylka se může týkat (jako „anatomické překročení“) jiných částí těla (jako třeba upřednostňování nohou ve fetišismu) a může také vzniknout fixací na jednání, která u většiny druhých lidí představují dočasné sexuální cíle na cestě ke kohabitaci (například líbání nebo pouhé hlazení). V obou případech odchylek se jedná o nadměrné zdůrazňování elementů slasti, jak se vyskytují také u obvyklých sexuálních setkání.

Odchylka od sexuálního objektu heterosexuální kohabitace k objektu stejného pohlaví se nepočítá k perverzi, nýbrž se staví vedle ní jako „inverze“, což lze chápat jako první náznak důrazného oddělení homosexuality od perverzí. Dnes je to považováno za úplně samozřejmé, ale dříve se na to už na základě absence ústředního definičního znaku – nemožnosti prokreace – pohlíželo úplně jinak.

Detailní pozorování uváděná Freudem z větší části odpovídají přesnému a kritickému zkoumání tehdejší sexuologie – především zakladatelů moderní sexuologie, jako byli Richard von Krafft-Ebing, Havellock-Ellis, Ivan Bloch a Magnus Hirschfeld, přičemž Freud vždy úplně nesdílel jejich teoretické závěry. To se ukazuje na příkladu fetišismu, u kterého Freud nejprve sdílí Binetův názor, že se jedná o raná spojení zdánlivě nevýznamných vjemů se sexuálním vzrušením, ale pak si klade otázku, proč se taková spojení nevyskytují častěji a nevzniká tak rozmanitá škála předmětů způsobujících vzrušení. Tím zaměřuje pozornost na to, že vlastně je třeba vysvětlit výlučnost fetiše jako jediného vzrušujícího stimulu (Freud, 1905, s. 57).

Nový pohled Freudova přístupu spočívá v pozorování podobností fenomenologie perverzí s dětskými hrami s erotogenními zónami a ranými s tím spojenými sexuálními fantaziemi (popisovanými jako „parciální pudy“). U perverzí jsou nadměrně zdůrazňovány sexuální aktivity pocházející z orálního a análního období a používají se jako obrana před genitálními aktivitami spojenými se strachem z konfliktu. I u „neurotiků“ (osob trpících hysterií a nutkavou neurózou), které dělí od normálu pouze neostrá hranice, by se našly utlumené tendence infantilních sexuálních projevů, které odpovídají dětské hře a s ní spojeným fantaziím. To se však můžeme pouze domnívat a nelze to přímo pozorovat, takže generalizace dodnes zůstává sporná – i v rámci psychoanalytických škol.

V pozdějších letech se Freud od čistě fenomenologického popisu perverze (definice na základě pozorovatelných symptomů, respektive jednání) odvrátil a perverzi definoval už jenom psychodynamicky, tedy pouze na základě její funkce pro psychický život. V dílech Fetišismus (Fetischismus, 1927) a Rozštěpení Já při obranném postupu (Ichspaltung im Abwehrvorgang, 1940) se fetiš stává ústředním definičním prvkem perverze. Označení „perverze“ se používá už jen pro formy bizarního sexuálního chování, kde lze předpokládat, že kastrační úzkost byla podnětem k erotickému obsazení fetiše (blízkého tělu) a k jeho následnému upřednostňování před stimulací tělem sexuálního partnera. Perverze je definována svou funkcí ochrany před kastrační úzkostí, což lze v případě fetišismu poznat podle toho, že bez takového fetiše kohabitace už téměř není možná.

„Kastrační úzkost“ pro Freuda původně znamenala strach ze ztráty orgánu poskytujícího slast – penisu – vyvolaný traumatickými zážitky v souvislosti s prvním vědomým vnímáním rozdílu mezi pohlavími. Pohled na absenci penisu u ženy vyvolává v chlapci obavy, že by o svůj genitál mohl „také“ přijít. Možností, jak kastrační úzkost obejít, bylo podle Freuda vyvarovat se pohledu na sexuální orgán ženy, což zároveň stimuluje i vyvolává strach, a odvrácení pohledu na něco, co zároveň uklidňuje a dává jistotu, tedy část oblečení nebo jinou část těla.

Pozdější autoři vedli podrobné diskuse o možné souvislosti mezi „přechodovým objektem“, který popsal Donald W. Winnicott (1953). Šátek nebo plyšové zvířátko, u kterého dítě nalézá útočiště, když nedokáže snést separaci od matky, a posléze usnadňuje separaci. Sám Winnicott (ibid.) a řada dalších autorů, jako např. Robert C. Bak (1974), však považovala za důležité upozornit na to, že „přechodový objekt“ hraje důležitou roli spočívající v překonání separačních úzkostí téměř u všech dětí. Reprezentuje část matky a je sexualizován jen velmi zřídka (až ve falické fázi, nebo ještě později), pokud je používán jako pomůcka k masturbaci, a tak se může stát fetišem. Bak zdůrazňuje, že existují i fetiše, které nemají vztah k přechodovým objektům.

Phyllis Greenacre (1979) se obzvláště důkladně věnoval otázce, v čem spočívá rozdíl mezi přechodovým objektem a fetišem. Zatímco přechodový objekt je většinou něco měkkého a neostře ohraničeného (musí být příjemný na dotek), fetiše jsou často tvrdé, velmi konkrétní a často u nich hraje důležitou roli pach (viz kapitolu o psychodynamickém chápání).

U Freuda reprezentuje fetiš pro chlapce vyděšeného při pohledu na ženský genitál falus ženy. Pohled spočine na nějaké části těla matky nebo na nějakém předmětu, aby nemusel vnímat rozdíl mezi pohlavími. Část dětského Já uznává, co vidělo – „štěrbinu“, tím se přizpůsobí realitě a vyvíjí se dál. Tato část se však oddělí (odštěpí) od další části dětského Já, kterou dítě vjem popírá (dělá, jako by nic nevidělo) (Freud, 1940): Tato část Já popírající realitu bude jednak po celý život určovat jeho sexuální přání a fantazie, a jednak zůstane vázaná na původní dětskou úroveň vnímání. Freud otázku, proč znamená pohled na ženský genitál pro mnohé muže něco tak děsivého, že musí hledat útočiště u fetiše, a pro jiné je toto „trauma“ zcela zvládnutelné, zodpověděl nedostatečně.

Sheldon Bach podal na tuto otázku velmi názornou odpověď, kterou sdílejí mnozí psychoanalytici:

„Lze předpokládat, že v mnohých případech byla traumatická celá matka – nejen její genitál. Nebo, abychom to vyjádřili konkrétněji, že mnohé děti, pro které je tento pohled traumatický, nalezly nejen fantazijní štěrbinu v oblasti ženského genitálu, ale také aktuální štěrbinu ve vztaženosti, a že tak dochází k mobilizaci celé dětské duše, aby byla tato štěrbina popřena a překlenuta. V určitých případech lze tuto fantazii o „děsivém genitálním Nic“ považovat za ultimativní metaforu (používající tělo) pro sérii ztrát, které kulminují ve strachu, že není nikdo, kdo by mohl milovat nebo být milován“ (Bach, 1994, s. 12, vlastní překlad).

Mateřský genitál v této metafoře zřejmě představuje nedostatek vztaženosti – nedostatek vztaženosti matky k dítěti. Z tohoto důvodu Nikolaus Becker upozornil na to, že perverze může být i dnes konceptualizována jako obrana před libidinózními deriváty pudů, které vyvolávají kastrační úzkost, ale se „zvláštnostmi příslušejících dyadických vztahových vazeb, které pocházejí od matky“ (Becker, 2008, s. 160): To znamená, že potřebu pudů nelze nikdy posuzovat bez celkové reprezentace objektu, na kterou byla původně zaměřena (matka).

Psychoanalytické koncepty perverze dnes

O vztah mezi matkou a dítětem jde také stále více u těch psychoanalytických autorek a autorů, kteří se v posledních padesáti letech zabývali tímto tématem. Například Robert C. Bak (1953) byl jedním z prvních, kdo v případech fetišismu popisoval poruchu vztahu mezi matkou a dítětem, která vedla k masivní kastrační úzkosti. Phyllis Greenacre (1953, 1955, 1968, 1970, 1979) mnohokrát popsal poruchy vztahu matky a dítěte v prvních 18 až 24 měsících života dítěte, které vedly k narušení tělesného Self a následně i celého sebeobrazu, k projekci agrese na všechny vztahové objekty. Čím zřetelněji zřejmě vycházelo z primárního objektu nebezpečí, tím víc se pak kastrační úzkost bude zintenzivňovat během následující falické a oidipovské fáze.

Masud R. Khan (1983) dokonce navrhl vidět v perverzích sexuální objekt jako as-if transitional object (pseudopřechodový objekt). Přitom se odvolával na Winnicottovo tvrzení, že v případech, kdy na základě nedostatku podpůrné funkce matky dochází k nedostatečné integraci funkcí Já, přijímá přechodový objekt (utěšující cíp přikrývky nebo plyšové zvířátko) úplně jinou funkci a jiné vlastnosti. V takových případech se používá jako fetiš a jako prostředek k masturbaci – k čemuž jinak u přechodového objektu dětí vůbec nebo téměř vůbec nedochází. Důsledkem je pak pozdější únik k perverznímu stylu vztahů a eliminace afektivně vřelejších a intimnějších vztahů.

Podobně argumentuje Joyce McDougallová (1985), když zjišťuje, že u pacientů s depresemi lze často pozorovat, že vztah matky a dítěte nemůže dostatečně podporovat proces neustálé internalizace, takže dítě si dokáže jen nedostatečně vytvořit autonomní psychickou strukturu. Zhroucení procesů internalizace vede i k tomu, že dítě nedostatečně využívá přechodový objekt k usnadnění separace od matky. To znamená, že v těchto případech se přechodový objekt nevyvíjí dál jako obvykle, ale nakonec může symbolizovat „celou osobu matky“. Zůstává vysoce erotizovaný „osobnostní styl“ (parciální objekt) s velmi přímou a konkrétní schopností vyvolávat slast (například používáním během masturbace).

Výrazně delší dosah má perspektiva Roberta J. Stollera (1975), který klade zcela do popředí agresivní pocity spojené s perverzí, když perverzi nazývá „erotickou formou nenávisti“, respektive obrácením porážky v dětství v triumf v dospělém věku. Stollerovu pozici sdílí většina psychoanalytiků a jeho definice perverze je tak považována za nejzávaznější (srov. Brenner, 1996; Eshel, 2005; Stein, 2000; Berner, 2005).

Podle Stollerova názoru neznamená kastrační úzkost prostě strach ze ztráty orgánu poskytujícího slast, nýbrž strach ze ztráty mužské identity a pocitu sounáležitosti vztahující se i k genderově-sexuální identitě. V raném dětství se totiž děti obou pohlaví nejprve identifikovaly s matkou a vytvořily si tak primárně ženskou identitu. Aby se chlapec mohl skutečně cítit jako muž, musí ve svém vývoji zvládnout úkol rezignovat na původní ženskou identitu, případně ji transformovat. Porucha v tomto procesu transformace je podle Stollera nejsilnějším faktorem vyvolávajícím perverzi (the greatest promotor of perversion – Stoller, 1975, s. 99).

Zdůrazněním nutnosti tohoto procesu transformace Stoller tematizoval i jeden z nejdůležitějších psychodynamických faktorů, který může vysvětlit, proč se perverze vyskytují u mužů výrazně častěji než u žen, které tento proces deidentifikace (Greenson, 1968) nepotřebují. Ženy si totiž po celý život uchovávají identitu matky. Jejich vymezení se od matky mají zcela jiný charakter (srov. Fast, 1984).

Pouze o něco později vznikly práce Mervina Glassera (1979, 1986), který rovněž ukázal (čímž potvrzuje dřívější autory), že centrální konfliktovou situaci pozdějšího pacienta s perverzí nelze hledat v oidipální triádě, nýbrž v dřívější situaci duálního konfliktu s matkou, kterou nazývá core-complex (jaderný konflikt): Jedná se o nesnesitelný konflikt mezi hlubokým spojením s matkou, které je stejně významné jako rozpuštění Self (ztráta identity), a odděleností od matky, z čehož vyplývá nesnesitelná osamělost a strach. I u Glassera je jediným východiskem z takového „mateřského komplexu“ sexualizace agrese zaměřené proti ní.

Výzkumy perverzí se v posledních sto letech rozvinuly dvěma směry: Na jedné straně byl stále důležitější raný (preoidipální) vztah k matce a tím i obecná schopnost vztahu u daných osob. Na straně druhé byl element agresivních (nepřátelských) afektů hodnocen jako důležitější než vývoj libida, který ještě Freud považoval za zásadní. Pouze Janine Chasseguetová-Smirgelová (1975, 1984, 1986) zachovává Freudovo přesvědčení, že fáze vývoje libida představují základní strukturující prvek psychického života, a popisuje perverze, obzvláště masochismus, jako regresi do anální fáze vývoje libida jak s ohledem na žádoucí uspokojení parciálních pudů, tak i s ohledem na obranné mechanismy, které jsou v tomto stadiu k dispozici.

Rozšiřuje však Freudem popsaný mechanismus popření reality (absence penisu u matky) a s tím spojené rozštěpení Já (na část uznávající realitu a na část neuznávající realitu): V případě popření se mnohem spíše jedná o popření celého genitálního světa otce, který reprezentuje skutečnost, že chlapec (v případě ženské perverze i dívka) matce nemůže stačit. Otec se tak stává vlastním reprezentantem reality, světa s rozdíly mezi mužem a ženou, ale také mezi dětmi a dospělými.

Podle Janine Chasseguetové-Schmirgelové může být popření a rozštěpení udržováno pouze současnou idealizací pregenitálního (análně-sadistického) světa, který má pak ve vědomí dítěte převahu nad světem genitálním. V tomto pregenitálním světě platí jiné hodnoty, zrušení rozdílů, rovnost muže a ženy, respektive dítěte a dospělého a také tendence zpracovat všechny elementy slasti podobně jako v trávicím procesu – fragmentarizovat je, homogenizovat a poté vyloučit.

Idealizace a zachování pregenitální erotiky podporuje právě matka, která nechává dítě v iluzi, že jeho pregenitální slast je dobrá i pro ni, že nepotřebuje otce a jednota s dítětem jí stačí. Tím dítěti chybí rozhodující impulz pro další vývoj a postup z tohoto vývojového stadia.

Tento přístup Janine Chasseguetové-Schmirgelové se mně alespoň na první pohled jeví jako diametrálně protikladný vzhledem k přístupu Stollerově. Jestliže u Stollera probouzí masivně traumatizující matka impulzy pomsty a tendenci proměnit domnělou porážku v dětství v triumf v dospělosti, pak u Janine Chasseguetové-Schmirgelové je matka pozdější osoby trpící perverzí naopak příliš málo „traumatizující“, protože chce dítě ušetřit konfrontace s realitou oidipálního trojúhelníku. Vysvětlení těchto odlišných úhlů pohledu možná spočívá ve fenoménu selekce. Možná se pacienti ze soukromé praxe v Paříži museli vyrovnat s jinými konstelacemi matek než pacienti, se kterými se Stoller setkal v různých univerzitních poliklinikách.

Z mého pohledu vytváří Mervin Glasser, který pracoval jak v soukromé praxi, tak i v poliklinice pro zločince v Londýně, svou konstrukcí jaderného komplexu integraci obou perspektiv. Pomocí přesné analýzy vztahových očekávání perverzních pacientů v analytické situaci a analýzy protipřenosové reakce psychoanalytika může ukázat, jak jsou zde hluboké touhy po splynutí s matkou držena agresivními separačními impulzy v šachu a jak se sexualizace agrese stává pro perverzního pacienta východiskem. Glasser nalezl vodítka pro to, že existují jak různé typy nezpůsobilosti matky, která u dítěte neempaticky zesiluje separační úzkost, a někdy narcistická struktura matky chápe dítě jako rozšíření svého Selbst a nikoli jako samostatnou bytost, což jaderný komplex obzvláště vyostřuje (Glasser, 1979).

Aniž bych chtěl neprávem opomíjet mnohé další psychoanalytické myšlenkové směry, které se zabývaly perverzemi, chtěl bych nejprve zůstat u tohoto výkladu centrálních vývojových linií. Ještě bych chtěl předeslat dvě relativně důležité informace:

Nejprve bych chtěl zmínit Joyce McDougallovou (1985, 1986), která zavádí pojem „neosexualita“, čímž má na mysli kreativní sexuální řešení, pokusy o „sebeléčení“. S přesvědčením, že každé sexuální chování slouží k psychickému přežití, ať působí jakkoli překvapivě, obhajuje myšlenku, že „odchylné“ sexuální chování je třeba přijmout a nepřizpůsobovat psychoterapii normě. Pojmu neosexualita se chytil také Volkmar Sigusch (2005) a nabídl jeho novou interpretaci, neboť představil kulturní podmínky, které vedou k individuálnímu a společenskému uznání neobvyklých vzorců sexuálního chování (jako prosté kreativní znaky individuální svébytnosti). Mají tedy význam pro podporu identity a už nejsou negativně hodnoceny. Perverze tím však také ztrácejí význam, který měly v dřívějších společenských osvobozovacích hnutích.

V úvahách o charakteru poruchy u perverzí je však skutečně nutno nezapomínat na to, že dnes neobvyklé sexuality mají také určitou hodnotu zábavy a tržní význam. Pro posouzení charakteru poruchy je navíc mimořádně důležité hledisko Fritze Morgenthalera (1974). Zdůrazňoval u perverzí funkci „plomby“, ve které je na jedné straně koncentrovaná a vázaná traumatizující vztahová konstelace z raného dětství a která na druhé straně udržuje funkčnost zbytku osobnosti (Já).

V rámci eliminace tendencí k možná přehnané patologizaci sexuálních preferencí se Reimud Reiche snažil integrovat (2007) nejdůležitější základy psychoanalytické definice perverzí, neboť zkombinoval metafory Freuda, Stollera a Morgenthalera. Stanovil pět kritérií, která jsou nezbytná pro popis perverze jako klinického syndromu:

•tvorba fetiše;

•určitá vztahová konstelace, kterou nazývá „perverzní scéna“;

•sexualizace této scény;

•prvek závislé neodkladnosti;

•fenomén objevení se další nové perverze po uvolnění dané perverze pomocí terapeutických procesů, což nazývá „perverze v perverzi“.

Následně bych chtěl představit alternativní kombinaci kritérií a tím i vlastní definici.

Funkčně dynamické pojetí poruchy

Stejně jako pro Freuda v jeho pozdějších pracích (1927, 1940) je pro Stollera (1991) perverzi třeba chápat nikoli jako prostý statický popis symptomů (jako například tendence k exhibici nebo potřeba mít na sobě při sexuálním styku boty nebo určitý druh prádla), nýbrž jako funkční pojem: Stoller diagnostikuje perverzi pouze tehdy, když se v psychoanalytickém settingu s příslušnou osobou ukázalo, že symptomatika je spojena s určitým prožíváním, tedy s vědomými nebo zpočátku možná nevědomými fantaziemi hostility vůči sexuálnímu objektu. Například potřeba nosit určité spodní prádlo, které připomíná spodní prádlo matky, může mít symbolický význam možnosti, jak uniknout neustálým tendencím matky udržovat dítě malé a disponibilní. Pouze pomocí prostředků, které dělaly na malého chlapce velký dojem, může získat pocit, že vůči matce už trochu vyrostl. Pouze takto může omezit pocit hluboké závislosti na ní a pouze takto se může vyvinout sexuální vzrušení.

Robert J. Stoller obohatil starou metaforu používanou Freudem, že fetiš nahrazuje malému chlapci falus matky, a dodal této metafoře novou srozumitelnost. Fetiš je zároveň výrazem ještě přetrvávající závislosti na matce, výrazem boje proti této závislosti a nevědomé potřeby uvést sexuálního partnera do stejné pozice, v jaké se chlapec cítil vůči ohromující velikosti a kráse matky – malý a závislý, možná také zahanbený. Sexuální partnerce se tím dává najevo, že zdrojem vzrušení není ona sama, nýbrž – pokud vůbec – vzdálená bytost matky nebo anti-matky. Taková definice perverze, která označuje psychodynamiku a implikuje vztahovou konstelaci odvozenou z minulosti, je závislá na perspektivě první osoby. Tu lze získat pouze pomocí psychoanalytické techniky společné introspekce do pacientova příběhu.

Společný pohled analyzanda a analytika na to, co tento analyzand v analytickém procesu cítí jako nový návrat tehdy^2 a co se obzvláště zřetelně projevuje v opakování s analytikem (přenos), umožňuje, že člověk může dospět k diagnóze perverze, ovšem pouze tehdy, pokud pracoval s touto technikou společné introspekce. Perspektiva první osoby znamená, že psychoanalytik je závislý na tom, co mu Já (pacient) sděluji o svém vnitřním prožívání: referuji v první osobě a on mi rozumí díky identifikaci s touto perspektivou.

Je jasné, že taková definice nemůže být nikdy synonymní s tím, co je v DSM nebo v ICD popsáno jako parafilie, respektive jako porucha sexuální preference. Tam jsou popsány objektivní skutečnosti, a sice ve třetí osobě a z vnější perspektivy. Oba úhly pohledu se samozřejmě mohou, ale nemusí překrývat, protože fantazie někdy zůstávají bez vnějších důsledků a někdy při používání fetišů takové fantazie nelze najít, a pak je nutno hledat jiné příčiny. Skutečnost, že psychoanalytická definice pojmu „perverze“ je vždy míněna ve funkčním smyslu, znamená, že tento pojem nelze chápat jako jednoznačnou informaci o přítomnosti určité konstelace symptomů, jak ji popisovaly psychiatrické klasifikační systémy. Někdy totiž pacient vnímá „perverzně“ i bez vnějších symptomů. Mnozí autoři zacházejí tak daleko, že o „perverzi“ mluví pouze tehdy, když se projevuje určitá vztahová konstelace.

Jacob A. Arlow (1971) mluvil o „perverzním charakteru“, Ricardo H. Etchegoyen (1991) mluvil o „přenosové perverzi“. Označoval tím postoj analyzanda, který se vyznačuje neustálým make belief, tedy neustálým skrýváním se za hranými pocity, na což analytik nejprve „naletí“, ovšem než si všimne, že pacientovi jde o udržení distance od toho, že – podobně jako v (sexuálně) perverzní scéně – intimita je nahrazována fascinací a kreativním překvapením. I u Ruth Steinové (2000) jde o takovou konstelaci, když mluví o „perverzi“.

S pojmem „přenosová perverze“ doporučuji zacházet velmi opatrně, protože může svádět k nesprávným předpokladům a zobecněním. Snadno se přehlédne, že psychoanalytický pojem perverze obsahuje ještě třetí důležitou vlastnost. Tu lze ukázat na procesu vývoje Freudova i Stollerova myšlení: Stejně jako metafory oidipovského komplexu prošly metafory perverze u Freuda a Stollera určitým vývojem. Jestliže původně byly kritériem nemoci, respektive poruchy (u oidipovského komplexu neurózy, u metafor perverze kritériem „perverze“), posléze bylo nutno konstatovat, že tatáž dynamika, která se zřetelně projevuje u osob s funkční poruchou, se vyskytuje téměř u všech lidí v různých, i když slabších variantách. U takzvaných nemocných osob je pouze podstatně silnější intenzita této dynamiky.

Robert J. Stoller popsal ve své knize Sexual Excitement (1979) případ jedné mladé ženy, která trpí vzrušující, stále nutkavější a mučivou představou, že je znásilňována několika černými muži. Analýza tohoto případu ukazuje, že ke každému sexuálnímu vzrušení patří vazba na agresivní impulzy z dětství. Stále také jde o obrácení dětského prožitku bezmocnosti (v oidipální konstelaci podřízenost vůči rodiči stejného pohlaví) v triumf v dospělosti – teď budu dělat to, co jsem v dětství nemohl, čeho jsem se ze strachu z rodiče stejného pohlaví neodvažoval domáhat. Teď jsem našel někoho, kdo potvrzuje a sdílí mou erotickou touhu.

Nejasnost psychoanalytických pojmů (fuzziness), která na první pohled přináší zklamání, že se v určité psychodynamické konstelaci nedaří rozlišovat mezi „zdravým“ a „nemocným“ v lékařském smyslu, je slabou a silnou stránkou současně. Pokud lze ukázat, že mnohé, co se v určité intenzitě jeví jako chorobné, ale ve zředěnější a obměněné formě se vyskytuje u nás všech (jako oidipovský komplex), pak to také obsahuje určitou šanci. Po hlubokém proniknutí do způsobu prožívání dané osoby s ní můžeme zahájit terapeutický proces, který spočívá ve střídavé identifikaci s ní a s objekty její touhy. Heinrich Racker (1959) to uskutečnil svou konfrontací konkordantního a komplementárního přenosu. V procesu terapeutického přenosu může pacient diferencovat svá přání a sladit je se svými vztahovými potřebami (ukážu to v terapeuticko-praktické kapitole na konci knihy).

Integrovaná psychoanalytická definice perverze

V této kapitole bych chtěl podobně jako Reiche (2007) použít nikoli jednu, ale více metafor, abych mohl vymezit mnohovrstevnatý problém psychoanalytické definice perverze. Abych neztratil ze zřetele souvislost s tím, co se v psychiatrii popisuje jako porucha sexuální preference, respektive parafilie, začnu metaforou fetišismu, protože jednak se pro Freuda po roce 1927 stala vlastním znakem perverze, a jednak ji i Stoller po roce 1979 obohatil o nová psychoanalytická vysvětlení (včetně témat agrese, identity a separace).

Jako druhý definiční prvek perverze se mi jeví sadomasochistický vztahový modus. Je založen na dnes tak důležitém prvku agrese ve vývoji perverzí a uchopuje ho pomocí vztahového vzorce, v němž je hostilita vázána pomocí ritualizace. Tím se s ní dá snesitelně žít. Třetí prvek se mi jeví pro obsáhlou psychodynamickou definici perverze jako nezbytný – jde o uplatnění erogenních vzorců uspokojení, které pocházejí z dětství – parciálních pudů – v sexuální aktivitě. Převaha vždy jednoho z těchto parciálních pudů dává klinickému jevu jeho označení. Část sexuálních možností slasti reprezentuje pars pro toto – zastupuje celostní fenomén sexuality.

Vedle těchto tří základních znaků všech perverzí je třeba brát v úvahu důležité varianty formy perverze, které se vztahují hlavně k jejímu průběhu:

1.Perverze jako plomba: Stabilizuje Já. Většinou se jedná o podobně probíhající sexuální epizody, které, pokud se vyskytují s určitými odstupy, mohou vybavit Já podobně velkou frustrační tolerancí jako konvenční prožívání sexuální slasti.

2.Perverze jako průlom impulzů: Latentní tendence k perverznímu prožívání (například preference objektů neschopných odporu) prolomí při nabízející se příležitosti obranu. Příklad: zneužití nevlastní dcery po vztahových konfliktech s životní partnerkou.

3.Perverze jako závislost nebo nutkání: Zde dochází k neustálému stupňování intenzity perverzní touhy. Velká část touhy vždycky zůstává neuspokojená. Nikdy nelze dosáhnout rovnováhy mezi odmítanými a „povolenými“ přáními – a z toho také vyplývá neustálé nutkání k opakování.

Další rovina pohledu, kterou je vedle tří vždy přítomných psychodynamických hlavních znaků perverze třeba mít na zřeteli, je osobnostní struktura spojená se symptomem, kterou lze poznat podle schopnosti kontroly reality, podle pocitu identity a převahy určitých obranných mechanismů.

Upozornění na tyto rozdíly je zásluhou Otto F. Kernberga (1988, 1991, 1992). Tyto rozdíly mají teoretický význam, protože dnes už není možné představovat si vývoj osobnosti výhradně jako vývoj pudů v rámci vývoje libida. Pouze za tohoto triviálního základního předpokladu bylo možné si představovat, že sexuální sadomasochismus musí vždy odpovídat příslušné struktuře osobnosti – sadistickému „charakteru“ – a že z charakterových rysů lze vždy usuzovat na sexualitu a naopak.

Sigmund Freud (1923, 1924) po zavedení destrukce jako druhé pudové síly pro masochismus ukázal, že ze sexuálního masochismu v žádném případě nelze usuzovat na masochismus „morální“ a že „morální masochismus“ se může vyskytovat i bez jakékoli sexuální manifestace. Ale právě z těchto důvodů je zapotřebí opatrnost s konceptem charakterové perverze ve smyslu Jacoba A. Arlowa nebo s konceptem charakterové perverze ve smyslu Ricarda H. Etchegoyena. Tyto jevy by neměly být považovány za rozhodující definiční znak perverze. Tím by se nezohlednila mnohotvárnost různých obranných struktur a intenzity perverzí. Tuto rozmanitost lze nejlépe představit jako variantu organizace osobnosti (spojenou s perverzí) v Kernbergově smyslu.

Tab. 2 Psychoanalytické definiční prvky, průběh a struktura perverzí

Definiční prvky

Znaky průběhu

Znaky struktury

•tvorba fetiše

•sadomasochistický vztahový modus

•prvky slasti pocházející z parciálních pudů

•perverze jako plomba

•perverze jako závislost nebo nutkání

•perverze jako průlom impulzů

•neurotická struktura

•borderline struktura

•psychotická struktura

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Perverze.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.