Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zdeněk K. Slabý

DÁŠENKA A PUMPRLÍK

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5741. publikaci

Ilustrace Bára Buchalová
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh obálky Bára Buchalová
Zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 72
Vydání 1. v nakladatelství Grada Publishing, 2015

Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o. Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2015
© Zdeněk K. Slabý, 2015
Cover Illustration © Bára Buchalová

ISBN 978-80-247-5296-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9629-1 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9630-7 (ve formátu EPUB)

O Dášence, ale hlavně o Pumprlíkovi

Tak vy neznáte Dášenčina Pumprlíka? Ale, ale.

A Dášenku znáte? Jak by ne – chodí přece do školy. Do mateřské – samozřejmě. Za několik měsíců půjde dokonce už do opravdické školy, kam nosí děti každé ráno aktovku na zádech, a v ní sešity, učebnice, pastelky… A co ještě? Aha: svačinu.

Dášenka už je tedy veliká.

A Pumprlík? Pumprlík je malinkatý; tak malý, tak mrňavý, že je ze všech Pumprlíků, co jich na světě je, asi nejmenší.

Můžeme se podívat na kalendář, za kolik měsíců bude z Dášenky žačka první třídy:

- •leden (to postaví spolu s Ninou v parku sněhuláka),

- •únor (to bude s Ninou závodit, která z nich sjede na sáňkách rychleji z kopečku vedle parku),

- •březen (to bude vyhlížet jaro),

- •duben (to bude vítat jaro),

- •květen (to bude s Ninou soutěžit, která z nich namaluje nejhezčí obrázek sluníčka),

- •červen (to bude pořád ještě ve školce),

- •červenec (to bude na prázdninách u babičky v pohorské vesničce),

- •srpen (stále ještě bude na prázdninách, protože je u babičky moc ráda)

- •a pak už je v kalendáři září.

V září půjde Dášenka prvně do školy. Však ona se zima překulí, ze sněhuláka zůstane v parku jenom děravý hrnec, mrkev a osm uhlíků, sáňky budou odpočívat na půdě, rozkvetou stromy a bude jaro. A slunce bude hřát, jahody na záhonu zrát, to už přijde léto. Jablka, co vypadají jako skleněná, budou žloutnout, a jablíčka, co vypadají jako opravdová jablka, se začnou červenat, a to už…

To už bude první školní den.

Ale co Pumprlík?

Dášenčin Pumprlík má tři domy:

- •velký dům z kaštanu,

- •malý domek z bukvice

- •a domeček z duběnky.

Měl ještě chatu z hrášku, ale ta se někam zakutálela a Dášenka ne a ne ji najít.

Máte taky svého Pumprlíka? Předpokládám, že ano.

A v jakém bydlí domě? Pumprlíci mívají nejrůznější obydlí, protože jsou nesmírně vynalézaví, ještě vynalézavější než vynálezci hodinek nebo lenošek. Málokdo z dětí se ovšem dospělým svěřuje s tajemstvím, kde jeho Pumprlík bydlí. Vím však, že třeba Nina má svého Pumprlíka ubytovaného v krabičce od zápalek. Jestli se mu v ní líbí, nevím, ale prý tam má i vlastní televizi, vlastně televizičku, tak snad je tam docela spokojený.

Pumprlík je u Dášenky celý den a celou noc, pořád.

Jenže ve dne spí – buďto ve svém větším domě z kaštanu, nebo v tom menším domku z bukvice, anebo v domečku z duběnky, jak kdy. Dříve někdy spával také v chatě z hrášku, ale jenom v létě, v zimě mu v ní bylo chladno. Nedivte se, copak se do hrášku vejdou kamna, aby si mohl zatopit? A ústřední topení mívají Pumprlíci málokdy, i když by jim na celý rok vystačilo půl brikety. Nebo dva kousky koksu.

Dášenka ještě svého Pumprlíka nikdy nikomu neukázala, ani své největší kamarádce Nině, ani menším kamarádkám Kátě a Zuzance. A rodičům? Ani náhodou!

Svým kamarádkám o něm vyprávěla, ale tvrdila, že ho nemohou nikdy vidět, protože Pumprlíci ve dne spí a nikdo je nesmí budit.

Nina vážně přikývla: s jejím Pumprlíkem je to přece stejné.

Zato Káťa a Zuzanka byly trošíčku zelené závistí. Co se nasháněly, aby měly taky svého Pumprlíka, třeba jen jednoho dohromady! Vysypaly všechny peníze ze svého spořivého domečku (to Káťa) a ze spořivého telefónu (to zase Zuzanka) – mince malé i velké přitom zvonily jako rolničky. Napočítaly osm korun. Hned se s nimi vydaly do krámku paní Halířové, která měla na skladě všechno možné od zmrzliny po bůček (ale Pumprlíka ne!), pak do obchodu nazvaného Deset tisíc drobností (paní prodavačka vrtěla hlavou, nikoli, takovou drobnost nevedeme!), potom do obchodu s pejsky, kočičkami a rybičkami („Takové zvířátko jsem nikdy neviděl,“ tvrdil majitel. Prý: zvířátko! Nevzdělanec jeden!). Nakonec šly ještě do supermarketu, kde je přece k dostání skoro všecko. Tam se na Dášenčiny (menší) kamarádky dívali podezíravě, protože si mysleli, že si z nich dělají legraci. Nebo švandu. Prosím vás, shánět v supermarketu Pumprlíka, kdo to jakživ viděl. Deset vajíček, krabicové mléko, chlazené kuře, punčochy, pastu na zuby – prosím, ale Pumprnikl, vlastně Pumprlíka?

Zbývalo cukrářství. Tam si je dokonce slečna za pultem s přehradou větrníků, věnečků a trubiček se šlehačkou nedůvěřivě změřila čokoládovýma očima a zeptala se, jako by se nechumelilo: „Proč Pumprlíka? Nechtěly byste radši semtele, Rýbrcoula nebo Janazachrtadána?“ A rozesmála se vysokým, pronikavým hlasem. Bába jedna osmnáctiletá!

Ve dne tedy nemůže Dášenka Pumprlíka budit, když spí. A v noci? V noci spí zase Káťa a Zuzanka. A všechny děti.

Spí i Dášenka?

Dášenka večer klímá, dřímá, usíná, Dášenka spí a spinká, hajá, dadá.

Zrovna v tom okamžiku se probouzí Pumprlík.

Vyskočí ze své malé válendy a cvičí večerní čtvrthodinku při hudbě, kterou vysílá rozhlasová stanice Pumprlíkov jedna. Cvičí asi takhle: ráz, dva, ráz dva, ráz dva tři čtyři!

Pak se osprchuje studenou vodou v malinké koupelně (vlastně je to spíš koupelnový kout), vyčistí si zuby (vlastně spíš zoubky) banánovou nebo pomerančovou zubní pastou a oblékne se. Předtím se ještě podívá na kalendář, aby zjistil, který je den.

V pondělí totiž nosí oranžové šaty, v úterý modré, ve středu fialové, ve čtvrtek žluté, v pátek zelené, v sobotu hnědé a v neděli červené.

Málokterý Pumprlík má tolik obleků. Ale čím je Pumprlík menší, tím je větší parádník.

Pumprlíkovi, který bydlí u Niny, stačí například jeden černý svetr a jedny šedé kalhoty na všední dny a béžové šaty na neděli a na svátky.

Nina se nabídla, že mu sama a vlastnoručně ušije krásný obleček, protože dostala od pratety několik odstřižků tygří barvy, ano, trochu ryšavých a trochu pruhovaných, ale on jenom mávl rukou, že ne a že nechce, že prý by měl příliš plný šatník a že je docela spokojený s tím, co má.

Dášenčin Pumprlík se nasnídá – je skromný: stačí mu jedno zrnko pšenice, ovsa, žita nebo ječmene, rozemleté a smíchané s jogurtem. Také má rád slunečnicová semínka nadívaná medem. Ale úplně nejraději si připravuje kašičku z kukuřice politou jitrocelovou šťávou.

Nesbíhají se vám sliny?

Hned po večerní snídani si vezme šedý kobereček – a vydá se za Dášenkou.

O té jsme si vlastně ještě moc neřekli.

Tak tedy:

Dášenka má světlé vlasy – ale nejsou úplně světlé, jsou i trochu do kaštanova.

Dášenka má zelené oči – ale nejsou úplně zelené, jsou také maličko do šeda a maličko do modra.

Má panenku Bedřišku, jenže na tu teď trochu zapomíná – od té doby, co se k ní přistěhoval Pumprlík.

Dášenka má ráda maminku, tatínka, obě babičky a pohádky. Však se babičky předstihují, která pro ni vymyslí víc pohádek. A holčička se při nich ráda směje, ale někdy se ráda i bojí – podle toho, o čem ty pohádky jsou, jestli o veselé princezně, nebo o zuřivém drakovi. Jenom nerada pláče. Ale kdo by rád plakal?

Pumprlík pošeptá spící Dášence do ucha:

„Dášenko, Dášičko, otevři očičko, už jsem tady!“

Dášenka se protáhne, zívne, protře si oči, maličko se zamračí, maličko se usměje, ale ochotně hned vstává.

„Kam poletíme, Pumprlíku?“

Pumprlík neodpovídá. Tváří se vážně a zaměstnaně. Sáhne do kapsy, vyloví lahvičku s bledou tekutinou, podobnou medicíně, kterou Dášenka dobře zná (to je ta, která chutná hořce i sladce zároveň a je proti kašli). Potom kápne tři kapky oné medicíny, co asi není medicína, na kobereček.

Z koberečku je ihned koberec. Dášenka se uvelebí doprostřed koberce: sedí si tam se zkříženýma nohama jako Turek.

Fuí, fuíí, fuííí – dýchne vítr, otevře se okno a šedý koberec se pomalu vznese do bílé a černé noci.

Dášenka a Pumprlík v Nesmyslově

Noc je černá, protože je všude tma, ale je také bílá, protože všude, na střechách i na dláždění, na stromech i na autech, na sochách i na věžích leží čerstvě napadaný sníh. Proto je to černobílá noc.

Dášenka opakuje svou otázku:

„Kam letíme, Pumprlíku?“

Pumprlík se zasměje docela tenoučce, že Dášenka to zasmání skoro nezaslechne, a odpoví:

„Dneska letíme do Nesmyslova.“

Koberec klouže nocí po paprscích měsíce jako netopýr. Jako netopýr na bruslích. Měsíc se zlehýnka kutálí po černavé obloze, snuje ledově stříbřité paprsky jako pavouk pavučinové nitě a podestýlá je letícímu koberci na cestu.

Uplyne chvilička a už jsou v Nesmyslově.

Dášenka natošup sedí v nesmyslovské škole. Ne ve školce, ale v opravdovské velké škole.

„Kolik je jedna a jedna?“ vyptává se učitelka.

Všechny děti sedí v lavicích jako pecky v třešních, pohlížejí zarytě před sebe a mlčí.

Jen Dášenka se hlásí:

„Prosím, prosím… To už vím: jedna a jedna jsou dvě.“

Učitelka se zamračí:

„Dášenko, Dášenko, už jsi zase uměla… Jak si to vlastně představuješ? Jestli se ještě jednou přihlásíš, tak tě nechám propadnout! Podívej se, jak jsou ostatní děti hodné a přičinlivé, podívej se, jak hezky neumějí. Ty budou mít určitě na vysvědčení jedničku. Ale co s tebou? Tobě píšu pětku. Kdybys mi aspoň odpověděla: Jedna a jedna je bedna, prosím, jenže takhle…“

„Ale to je nesmysl,“ diví se Dášenka.

Natotata obědvá Dášenka ve školní jídelně. Má pořádný hlad po tom putování na létajícím koberci – sní zeleninovou polévku, hovězí maso s rýží a tvarohový koláč.

„Jé, jú!“ žalují ostatní děti, „prosím, Dášenka všechno snědla. Ale úplně všecičko!“

Učitelka se zase zlobí:

„Dášenko, Dášenko, kolikrát ti mám opakovat, že stačí, když se v jídle jenom tak trošku porýpeš? Nebo aspoň ponimráš. Podívej se na Jiříka, jak pěkně nepapal polévku. Nebo Gustávek – vidíš, jak roztomile vyklopil maso i s omáčkou Aničce na sukýnku? Z nich si vezmi příklad… Až teď půjdeme do cukrárny, sní každý deset indiánků s čokoládovou polevou, pět žloutkových věnečků, čtyři kokosové kostky a tři ananasové zmrzliny. Ale ty? Ty jsi nenapravitelná: budeš na ty dobroty ohrnovat nos… Zapamatuj si už konečně, že bez dortů a cukroví budeš nemocná, protože budeš mít málo vitaminu S!“

„Ale to je přece nesmysl,“ diví se Dášenka.

Ale to už je Dášenka ve školní družině.

Maluje si stříbrnou zahradu se zlatými stromy na bílou čtvrtku, velkou skoro jako deska lavice.

Dášenka ráda kreslí veliké obrazy, na kterých jsou zahrady a domy a slunce – hned několik sluncí, aby zahradám a domům bylo hodně teplo. Někdy maluje taky déšť, který padá z modrošedého nebe a čárkovaně zalévá celou čtvrtku, nebo dokonce dva deště, které spolu uličnicky zápolí.

Její spolužáci lezou po lavicích, bijí se knihami, sešity a pravítky hlava nehlava, hulákají, povykují, křičí, ryčí a dupou, až se školní budova otřásá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dášenka a Pumprlík.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.