Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimeš

Strašidlář

Mezi námi čerty

Ilustrace Zdeňka Študlarová

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5817. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Petra Honsová
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Grafická úprava a sazba Jan Šístek
Počet stran 64
První vydání, Praha 2015

Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2015

ISBN 978-80-247-5399-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

Podle sazby e-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Šístek

ISBN 978-80-247-9047-3 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9048-0 (ve formátu EPUB)

Průvodce se představuje

Jmenuji se Matouš a jsem poustevník. Nebudu vám ovšem povídat o sobě, budu vám vyprávět o čertech. My poustevníci s nimi máme veliké zkušenosti. Však i mně se jeden pokoušel v mé poustevně v lese v Českosaském Švýcarsku nedaleko Hřenska otravovat život. Naštěstí nepochodil, ale o tom až později.

Doufám, že nejste zklamaní, že když ve Strašidláři konečně přišla řada na čerty, neujal se vyprávění přímo jeden z pekelníků. Nikomu z nich to bohudík nesvěřili a raději se obrátili na mne. Ještě by vám něco nalhali! Co jiného by se taky od čertů dalo čekat, když mají takovou ďábelskou povahu? To si pamatujte, a i kdyby se vám některý zdál hodný, nevěřte mu! Chce vás jen napálit a svést ke špatnostem.

Ale protože se čertům v dobrácké podobě podařilo vloudit do několika novodobých pohádek a pohádkových filmů, poněkud se zapomíná na ponaučení, které za našich prapředků znalo každé malé dítě: „Čiň čertu dobře a peklem se ti odmění.“ A tak tomu je!

Pokud totiž čerti někdy udělali pro lidi něco skutečně dobrého, pak to, že odnesli do pekla nějakého zlého člověka. Třeba nemilosrdného pána, lakomého zámeckého správce nebo nafoukanou šlechtičnu. Anebo loupežníka, raubíře či jiného hrdlořeza, nenapravitelného zloděje nebo nepoctivého úředníka či soudce, který se nechával uplácet. Anebo třeba i starostu nebo radního, kteří podváděli, nedbali na prospěch obce a kradli z obecního majetku.

A některým čertům se taky podařilo udělat užitečnou věc úplnou náhodou. Tak to bylo i s čertem, který se v dávných dobách dostal až na Šumavu. Tehdy ještě byla téměř liduprázdná. Jen tu a tam narazil na pár samot, nějakou dřevařskou osadu nebo sklářskou huť. A nejednoho dřevaře či skláře se mu přitom podařilo svést k hříchům, když ho nalákal na zlato.

Jeho třpyt totiž už kdysi lidi zaslepoval, a když ho spatřili, zapomínali na dobré vychování, dosavadní život, plány a úmysly, a dokonce i na své rodiny. Začali myslet jen a jen na zlato, které se dalo najít v potůčcích, na horních tocích řek a místy ve skalách. Tam lstivý čert nastrkoval lidem do cesty malé zlaté valounky, a tak řada z těch, kteří je zahlédli a vzali do rukou, zatoužila po dalších. A pak už jim scházel jen krůček do pekla.

Ovšem jednou se tenhle proradný čert dostal v horách až na rozlehlou planinu, kde na žádného člověka nenarazil. Rozmrzele bloumal po pláních pokrytých hlubokým sněhem, dokud se úplně neunavil. V huňatém kožichu pak usedl bez rozpaků do závěje. Měl v těle nastřádaný pekelný žár, a tak ho nezáblo. Jenže jak tak odpočíval, sníh pod ním tál a jeho čertí ocas se dostal až ke ztuhlé půdě, ke které přimrzl.

Čert potom nemohl vstát, až teprve když svůj ocas rozzlobeně popadl do pařátů a silně jím škubl, vysvobodil se. Ale svou oháňku vytrhl ze země i s pořádným drnem a ze vzniklé prohlubně začala prudce proudit voda. A tak se tenhle čert zasloužil o vznik pramene řeky Vltavy.

O Čertově strouze

Čert, který se vydal ke královskému městu Písku, sázel na jistotu, že stejně jako v jiných městech a vsích, budou i mezi zdejšími obyvateli dozajista takoví, kteří kvůli vlastnímu prospěchu upíší duši peklu. A nemýlil se. Netrvalo to dlouho a na jednoho takového narazil. Čertovi stačilo posadit se v hospodě a naslouchat hovoru, který tam hosté vedli.

O pomluvy a vysmívání tam věru neměli nouzi, a tak čert, oblečený v šatech, jaké se tehdy nosívaly, jen bedlivě naslouchal a pečlivě si zaznamenával, kdo se čím prohřešil. Bylo mu ale jasné, že pomluvy a klevety by na peklo nestačily, a tak trpělivě čekal, až zaslechne něco opovážlivějšího. A dočkal se.

Jednomu ze stolovníků vypité pivo dočista rozvázalo jazyk. Přiopilý se u stolu svěřil, že by byl rád, kdyby se řeka Otava odklonila a tekla jiným korytem. A to jen proto, aby se zvětšila jeho pole, co má na břehu.

„A k čemu by ti byla větší pole? Vždyť už máš pěkně rozlehlá,“ namítl mu soused.

„K čemu?! To je hloupá otázka! Z větších polí bych měl přece větší užitek!“ opáčil neskromný sedlák.

„Ale vždyť jsi jeden z nejbohatších na celém Písecku. Copak nemáš dost? Proč chceš ještě další majetek? Beztak si ho s sebou do hrobu nevezmeš,“ vmísil se do hovoru další.

„Co mluvíš o hrobu? Za života si je třeba užívat! A tím víc si můžeš užít, čím víc na to máš!“ stál si na svém sedlák.

„Majetek a peníze nejsou všechno. Důležitější je přece spokojenost – a ta tobě schází,“ chtěl pokračovat jeho soused. Ale bohatý sedlák už ho neposlouchal.

„Užívat si, dokud je čas! Kdo ví, co bude po smrti. Bez váhání bych upsal duši čertu, kdyby odvedl řeku o kus dál,“ vedl si svou.

Jeho sousedi se po sobě podívali a shodně mávli rukou. Pokračovat v takovém hovoru už nechtěli. Zato čert se zaradoval. Počkal, až se sedlák zvedne k odchodu, a pak se k němu venku přidružil.

„Promiňte, že jsem vyslechl váš hovor, ale mohu vám nabídnout pomoc. Uměl bych zařídit to, o co stojíte. Dokázal bych odklonit řeku, abyste měl větší pole,“ řekl, jak nejzdvořileji dokázal.

„To že byste uměl?“ pronesl sedlák nedůvěřivě.

„A co jste zač?“ zahleděl se na čerta kalným zrakem.

„Inu, nechci vám nic nalhávat, a tak to řeknu bez okolků. Jsem čert. Ale jak jsem usoudil, vy se asi čertů nebojíte. V hospodě jste přece říkal, že byste bez váhání upsal duši čertu, kdyby vaši řeku odvedl o kus dál. Nu, tak mě tady máte a můžeme spolu uzavřít smlouvu. Vy mi podepíšete tenhle úpis, že až zemřete, má peklo nárok na vaši duši, a já za to odkloním Otavu do jiného koryta,“ nabídl mu čert.

Nato sedlák drahný čas mlčel. Párkrát nejistě přešlápl, rozpačitě hleděl k zemi, pak zase na čerta a přitom se drbal na hlavě.

„Hm, je to zajímavá nabídka. Věru zajímavá. Mám teď ale trochu těžkou hlavu. Přece jenom jsem toho dost vypil a nedokážu si honem srovnat myšlenky. Víte co? Nejlepší bude, když za mnou přijdete ráno na statek, až se prospím,“ vymluvil se pro tu chvíli.

Tak čertovi nezbylo, než souhlasit. Byl si ovšem jistý, že mu sedlák nakonec na nabídku kývne. Ještě si nechal ukázat, kde bydlí, a poté se rozloučili.

Sotva přišel nový den, stál čert u statku a dal se jednou z děveček dovést k sedlákovi. Ten už ho čekal v obývacím pokoji přeplněném drahým nábytkem.

„Podepíšu vám úpis, pokud se dohodneme na tom, že řeka poteče novým korytem už zítra ráno,“ řekl sedlák.

Byla to od něj vychytralost, protože když vystřízlivěl, přece jen váhal upsat svou duši peklu nadobro. Jenže čert ho zaskočil, protože s jeho návrhem okamžitě souhlasil. Položil před sedláka připravený úpis, vyndal brk, jehož seříznutým hrotem ho bodl do palce, aby se mohl podepsat vlastní krví, a rázem bylo hotovo.

Jenomže ta zvědavá děvečka, která čerta dovedla k sedlákovi, čekala celou dobu za dveřmi, aby slyšela, co si ti dva spolu povídají. Když je vyposlechla, zmocnil se jí strach. Ne o sedláka, který se k ní beztak choval hrubě, ale bála se, že až čert smluvené dílo vykoná, odnese si pána rovnou do pekla a ona přijde o službu.

Proto se vytratila ze statku a spěchala za poustevníkem, o kterém věděla, že žije v lese v Píseckých horách. Když mu vypověděla všechno, co slyšela, poustevník se rozhodl, že to nenechá jen tak. Děvečce poděkoval a poslal ji zpátky s tím, aby už nikomu o tom, co ví, neřekla jediné slůvko.

Když se pak začalo stmívat, události nabraly rychlý spád. Čert se ďábelskou rychlostí pustil do hloubení nového koryta pro řeku Otavu. Jeho noční šichtu mu ale pokazil poustevník, když ho postříkal svěcenou vodu. To pro čerta bylo tak nebezpečné, jako by člověka polili vařícím dehtem. Balvan, který v ten okamžik čert zdvihl z hloubeného koryta, stačil jen odmrštit doprostřed řeky a s bolestným zaúpěním se odporoučel do pekla.

Ze sjednaného vodního díla tak zbylo jen torzo: hluboký zářez do země, pojmenovaný Čertova strouha. A sedlák, který se rozšíření svého pole nedočkal, se utrápil, protože nevěděl, jak to nakonec dopadne s jeho úpisem. Zato poustevníka hřál až do poslední chvíle pocit, že dokázal zvítězit nad zlem. A děvečce, která to všechno způsobila, se vbrzku podařilo najít službu u jiného sedláka.

A jak to bylo s čertem, který neuspěl? V pekle se mu za to nepřestali smát a žádný úkol už mu na zemi nesvěřili. Přesto se sem občas vrací. Mnohokrát byl prý viděn po ránu, když se nad vodou ještě drží opar, jak sedí u Městského ostrova na balvanu, který sem tehdy hodil, a teskně hledí do proudu řeky, kterou se mu nepodařilo odklonit.

O zápasech poustevníků s čerty

Nejznámějším poustevníkem, který zápolil s čerty, byl nepochybně svatý Prokop. Soužení s pekelníky, kteří se ho všemožným způsobem snažili rušit a odvádět od motliteb a zbožného života, si užíval dlouhodobě. Vítězné souboje zaznamenané v četných legendách a pověstech svedl s čerty rovnou na třech místech. Ve svém rodišti Chotouni, pak na Sázavě, kde přiměl knížete Oldřicha založit klášter, a také v Praze v Prokopském údolí, kde podle pověstí strávil část poustevnického života v jeskyni, upravené na skromnou poustevnu.

V Chotouni na Kolínsku ztrestal zapřažením do pluhu čtveřici čertů, které donutil vyorat dlouhou a širokou rokli, zvanou Čertova brázda. Táhne se podél Lipan až na Sázavu. A když pak z té radlice tažené čerty oškrábal bláto, bylo ho tolik, že z něj vznikl u Chotouně pahorek zvaný Homole. A zbyl tam i patník s otiskem zadnice dalšího čerta, kterého svatý Prokop přivázal řetězem, aby si zapamatoval, že nemá rušit zbožného poustevníka.

Na Sázavě poté v hloubení Čertovy brázdy pokračoval až k Černým Boudám. S pekelníky tak vyoral řečiště pro řeku Sázavu. Snažili se mu samozřejmě vzdorovat, takže se strašně cukali a vzpouzeli, a proto je tam řeka tak klikatá.

V Praze po příchodu do údolí, které po něm dostalo jméno, objevil jeskyni a v ní sedm čertů. Ale nezalekl se jich a neprchl před nimi. Naopak je donutil, aby mu svůj pelech upravili na poustevnu. Když toho dosáhl, čerty zahnal do pekla, aby se mohl soustředit na své zbožné myšlenky, modlitby a rozjímání o bohulibých činech, které se chystal vykonat.

Nad čerty zvítězil i poustevník jménem Ivan. I jeho do poustevny v hlubokých lesích, jaké kdysi bývaly u Dvora Králové nad Labem, neúnavně přicházeli čerti rušit. Sice pokaždé prchli, když na ně stříkl svěcenou vodu, ale svůj ústup vždycky doprovázeli pekelným chechotem a zanedlouho se objevili zas. Až do té doby, než Ivan dostal vnuknutí a napadlo ho vystopovat, odkud vlastně čerti přicházejí. Tak zjistil, že v lese mají své hradní sídlo. Svěcenou vodou je odtud vyhnal, a když s ní vykropil i jejich hrad, už se tam víckrát nevrátili a neukázali se už ani u jeho poustevny.

Do čerta se pustil také poustevník u Lukavce u Hořic na Jičínsku. Čert tam na louce oral a poblíž měl pytel s bramborami. Poustevník si ale pomyslel, že to nemůže být jen tak, když čert sám od sebe pracuje, protože za tím bude dozajista nějaká čertovina. Přiběhl proto k němu a pokropil ho svěcenou vodou. Čert okamžitě zanechal práce a pádil pryč. Jeho vyorané brázdě v dalších letech trochu pomohly deště, které z ní odplavily další hlínu, až se z ní postupem času stala hluboká cesta.

Celá skupina čertů také obtěžovala poustevníka sídlícího v lese u Letin na Plzeňsku, kde později vznikly lázně. Marně se je snažil zahánět, vraceli se zas a zas, až to bylo k nevydržení. Uzavřel s nimi tedy úmluvu, že jestliže se jim podaří za noc u poustevny postavit kapli, bude jim do smrti sloužit. Ale pokud se jim to nepodaří – oni mu už nikdy nepřijdou na oči.

Čerti s tím souhlasili, a aby si dílo ulehčili, přivlekli k poustevně špičatou skálu, ze které chtěli kapli udělat. Jenže když se s těžkým břemenem k poustevně přiblížili, začalo opodál hořet. Oheň probudil kohouty, kteří začali kokrhat, a plameny byly tak jasné, že si čerti pomysleli, že vychází slunce a přichází den. Nechali tedy skálu skálou a se svěšenými ocasy utekli do pekla. Pak už měl od nich poustevník pokoj.

Také mě se pokoušel v mé poustevně ve skalách u Hřenska svádět ďábel, ale nepochodil. Byl jsem na něj dobře připravený, protože jako student jsem získal slušné vědomosti o čertech. Bohužel, svá studia jsem nikdy nedokončil. Zahleděl jsem se totiž do hezkého děvčete a nadobro jsem ztratil rozum. Věnoval jsem se mu víc než škole a zanedbával studium tak dlouho, až mě vyhodili. Poté mě zradila i má milá a našla si jiného. Byl sice mnohem starší než já, ale měl dům a majetek.

Tahle má nešťastná láska mě vlastně dohnala k tomu, že jsem se stal poustevníkem. Chtěl jsem být co nejdál od té dívky a daleko od lidí. Až v lesní pustině jsem našel klid. A když mě rána v srdci přebolela, přestal jsem se lidí stranit. Jen jinou dívku jsem už nevyhledával. Našel jsem si jiný cíl – žít v míru se všemi a pomáhat potřebným.

Když jsem se tedy uchýlil do lesa, měl jsem u sebe kromě trochy jídla nejenom svěcenou vodu, ale i svěcenou křídu a knězem posvěcený křížek. Ten jsem zavěsil nad vchod do poustevny, a tak se dovnitř žádný čert neodvážil. Ale k poustevně za mnou jeden přesto docházel. Byl rozhodnutý mě svést k hříchům anebo mě aspoň vypudit, abych mu ve Hřensku nepřekážel.

Jen si na mě vybral špatnou metodu. Znal jsem totiž starý příběh šumavského poustevníka Ojíře, kterého se pekelník také snažil odradit. A když s ním dlouho nic nesvedl, chtěl ho svést pomocí dvou hezkých děvčat. Jediné, co prý na sobě ty dívky měly, když za ním přišly, byly náramky na zápěstích a řetízky na krku a nad kotníky.

A s děvčetem přišel čert i na mě. Přemluvil k tomu jistou Madlu. Výřečnou a taky hezkou, to jí nelze upřít, ale já se jí jen smál. I tomu, že by prý ráda vyměnila svůj věneček za ten, který jsem si upletl z hloží a nosil ho na znamení pokory na hlavě. Když u mě tahle Madla nepochodila, rozmrzele se vrátila do nedaleké vsi. Ovšem čert z toho zuřil. Ještě za noci jsem slyšel, jak v lese vyvádí.

Když pak přišel znovu a ječel mi u poustevny, připomněl jsem si, jak nakonec čerta zkrotil právě Ojíř. Vyšel jsem před poustevnu s růžencem a hodil ho pekelníkovi kolem krku.

„Teď tě ještě poliji svěcenou vodou a svěcenou křídou ti udělám křížek na čele!“ pohrozil jsem mu.

Čert se rozklepal strachy a slíbil mi, že když ho pustím, už se u mé poustevny neobjeví. Já jsem si po Ojířově vzoru ještě vyžádal, aby mi to odpřísáhl. Bylo mi totiž jasné, že po něm nemohu chtít, aby přísahal na svou duši, protože čerti žádnou nemají. Ale vynutil jsem si na něm, aby se zaklel, ať mu upadnou rohy, pokud svůj slib nedodrží. Ono totiž přijít o rohy je pro čerta strašlivá potupa. A i když se mu moc nechtělo, nakonec se podvolil, zaklel se a své slovo nikdy neporušil.

O čertím stolku

Se zlomyslným ďáblem pokušitelem měl potíže také poustevník od Chotěboře. Usadil se tam v odlehlém místě v jeskyni nad řekou Doubravou a upravil si ji na poustevnu. Žádný přepych v ní neměl, ale ani o něj nestál. Vzdal se světského života, aby měl klid na rozjímání a modlitby. Nic víc nechtěl. Jenže ho k jeho smůle zahlédl ďábel a umínil si, že ho v klidu a osamění nenechá.

Poustevník právě klečel v jeskyni před křížem, který si udělal z kmínku uschlého smrčku, když čert vešel do jeskyně. Poustevník, zahloubaný do zbožných myšlenek, ho ani nezpozoroval. Šklebící se ďábel usedl na velký balvan uprostřed jeskyňky, přehodil si nohu přes nohu a začal se smát.

To poustevníka samozřejmě vytrhlo z jeho rozjímání, protože pekelník se chechtal tak, že z toho zaléhaly uši.

„Odejdi, satane!“ vypravil ze strachem staženého hrdla, když se trochu vzpamatoval.

„Kam bych chodil?“ odvětil se smíchem ďábel. „Místa je tady dost a sedí se mi docela dobře.“

„Odejdi!“ opakoval nejistým hlasem pobledlý poustevník.

„Hm, nejsi zrovna moc pohostinný,“ dobíral si ho ďábel.

„Jdi pryč, slyšíš!? Nechci tě tady! Chci tu mít klid!“ vykřikl poustevník zoufale.

„Ale jo, půjdu, když jinak nedáš. Přijdu, až budeš mít lepší náladu. Tak brzy na shledanou, poustevníku,“ opáčil mu ďábel. S potutelným úsměvem pohlédl na nešťastného muže, zvedl se z balvanu a zvolna vyšel z jeskyně.

„Uvidíme se brzy. Zalíbilo se mi u tebe. Já zase přijdu,“ zopakoval u vchodu.

Zdrcený poustevník se posadil na zem u kříže, sklonil hlavu a ukryl obličej v dlaních.

„Bože můj, co si teď počnu? Tak dlouho jsem hledal místo pro svou poustevnu a sotva jsem si tady přivykl, navštíví mě tohle pekelné nadělení!“ zoufal si.

A měl proč, protože ďábel se objevil ještě týž den. Opět usedl na kámen a pekelně se chechtal. Poustevník se na modlitby a zbožné rozjímání pak dlouho nemohl soustředit, ani když čert odešel. Jeho myšlenky dostaly úplně jiný směr. Obavy ho nutily stále přemýšlet o tom, kdy se pekelník znovu objeví. Jeho smích mu zněl v uších i ve snech, které ho vytrhovaly ze spaní, a ráno vstával nevyspalý a unavený.

A zlomyslný ďábel své pokoušení ještě stupňoval. Přinesl s sebou láhev vína, medovinu a řadu vybraných lahůdek. Rozložil je na balvan jako na stůl při hostině a vyzval poustevníka, aby jedl a pil, co hrdlo ráčí.

„Přece tu nebudeš pojídat jen borůvky a maliny, ohryzávat kůru z kořínků a pít vodu z řeky! Podívej se, jak jsem na tebe hodný. Nachystal jsem ti hostinu jako pro krále! A zadarmo, tak se neostýchej a jez a pij!“ vábil poustevníka.

„Ani se toho nedotknu! Všechno si to zase odnes s sebou!“ odmítl poustevník.

Ďábel ho lákal marně. Ale když se konečně rozhodl odejít, nechal na balvanu vše, co přinesl. Poustevník ovšem odolal a všechno darované jídlo, víno i medovinu naházel do řeky.

Jenže tak to pokračovalo den za dnem a těžce zkoušený poustevník si zoufal stále víc. Už řadu dnů neodříkal ani jednu modlitbičku, protože stále myslel jen na ďábla, kterého se nedokázal zbavit.

Až ho napadlo, že jediným východiskem je opustit jeskyni a odejít jinam. Svázal si tedy do uzlíku starou bibli, pár ohmataných modlitebních knížek, oprýskaný džbán, dřevěnou misku, lžíci, nůž a pár dalších věcí, které byly jeho skromným majetkem, a s těžkým srdcem se rozloučil s místem, které si oblíbil.

Když došel k blízké vesnici, padl mu zrak na věž kostela a napadlo ho, že by se přece jen mohl ještě o něco pokusit. Jakmile spatřil faru, vzal za kliku u jejích vrat. Naštěstí nebylo zamčeno a farář byl uvnitř. Pak mu poustevník vypověděl, co všechno ho postihlo.

„To bude snadná pomoc,“ řekl mu s úsměvem farář, když ho vyslechl.

Zašel do komory pro lahvičku a naplnil ji svěcenou vodou. Pak ji zazátkoval a podal poustevníkovi.

„Vrať se s klidnou myslí do jeskyně a svěcenou vodou udělej na balvanu tři kříže,“ řekl.

Poustevník vztáhl ruku po lahvičce, ale tvářil se trochu nedůvěřivě.

„Neváhej a věř mi!“ pokynul mu farář.

Když se pak rozloučili, poustevník se vydal na zpáteční cestu. Jak přišel do jeskyně, udělal podle farářovy rady na balvanu tři kříže. Ještě ani nestačily oschnout, když se tam znovu objevil ďábel s úšklebkem na rtech. Otočil se k balvanu zády a přitom poposkočil, aby se na něm jako obvykle usadil.

Jenže tentokrát se nezačal chechtat, ale z jeho hrdla zazněl pekelný jekot! Hned seskočil z balvanu a vyrazil ven z jeskyně. Od zadnice se mu kouřilo, jako by mu hořela. Jeho skučení doléhalo ještě chvíli k poustevníkovu uchu, ale postupně se vzdalovalo, až se vytratilo úplně ve štěbetání ptáků a zurčení řeky.

Poustevník pak měl už napořád klid na své modlitby a zbožné rozjímaní. A i když od té doby uplynulo mnoho času, lidé na něj nezapomněli a balvanu v jeho osiřelé jeskyni si zvykli říkat Čertí stolek.

Jak ševci, kovář a jiní zápolili s čerty

Jak dokládají nejrůznější pověsti a pohádky, vedle poustevníků se do boje s čerty občas pustili i další lidé. Většinou to byli hříšníci, kteří se pokusili čertům vzdorovat, když si přišli pro jejich duši. Našli se ale i jiní, kteří se s čerty utkali z lehkomyslnosti nebo chtěli ukázat svou odvahu, sílu nebo chytrost. A jiní se zase nechtěli dát od čertů ošidit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strašidlář - Mezi námi čerty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.