Přednáška nábožensko-buddhistická v Plzni a Brně

Dr. Leopold Procházka

Nakladatelství Antonín Šlechta, Úpice, květen 2015

Typografie Antonín Šlechta

Obálka Antonín Šlechta

ISBN 978-80-88083-24-5 (epub)

ISBN 978-80-88083-25-2 (mobi)

ISBN 978-80-88083-26-9 (pdf)

Budha a jeho učení 1926

Buddhismus světovým názorem, morálkou a náboženstvím 1928

O buddhistické meditaci 1930

Buddha a Kristus 1933

Besedování s Bohem 1934

Kniha o skutečnosti podle Buddhova probuzeneckého učení 1934

Síla a působení Buddhova učení na lidské tvory duševně spřízněné 1934

Přednáška O vědomém jevu osobnostním 1928

Přednáška nábožensko-buddhistická v Plni a Brně 1929

Mnichova večerní píseň

Hliněnou misku a podstavec z dřeva,

tělo by v krátký naň ulehlo sen,

žlutý háv, který nahotu kryje,

vším je, co ze světa vzal jsem si jen.

Ve světě, s němž jsem lnul sty bludných vláken,

divějí lidé se, bláznem mne zvou,

v lítosti lkají neb výčitkou brojí,

dosti však, zanechte tuto řeč svou!

Nežádám, světe, si vzpomínky na mne,

dosti máš starostí, vlastní svůj žal,

památník tebou jenž k zadání kyne,

jiný nechť hrdina dobývá dál!

V zemdleném uchu zní ozvěna řevu:

psi jak když derou se o žrádla cár,

vrána, sup v hádce o hnusnou kořist

bijí se křídloma v skřípavý svár,

zápolíš podobně o statky svoje,

zlatem jež jednou, pak ideál zas;

požitek chtíč krade, nikdy jenž sytý,

nepokoj dodává hostinám ráz.

Velkost tvá světe, jak malou je vskutku,

falší tvé lesky a mělká tvá hloub,

nemůžeš zlákat mne ničím již více,

v písek se noří tvé podstaty sloup!

láskou snad? Nikoliv! Přemyslil jsem ji,

zlato tvé nemůže dráždit mne víc,

sláva, toť blázen jest v pestrém svém hadru

jinam nechť prostřít jde pýchy své líc!

Znechucen strasti, blah odřeknut trvám,

ssaji klid z nocí a ze dnů, jsem zdráv,

v chudobě bohat, rád světa se vzdávám,

jeho jak nutností, tak jeho práv!

Tiše dlím, přemýšlím, půlnoc se blíží,

lesem zní mlčení, temnotou noc,

stádo jak domů jde, hvězdy kams táhne

stříbrnou cestou zákona moc.

V prvé řadě děkuji za poskytnutí příležitosti ku proslovení této přednášky. Má-li každá vážná přednáška výchovnou a vzdělávací tendenci, má ji přednáška náboženská dvojnásobně, neboť není lepší věci pro člověka nežli náboženství. Přál bych si, aby moje slova otřásla vaším nitrem, které moderní dobou bohužel stále více a více jest ochuzováno o svůj největší poklad, náboženské cítění. Nechť je náboženský názor váš jakýkoliv, ponechte si jej, a nedejte si vzíti nikým a ničím, ani za vlání hesel, v nichž mnohdy prázdnota se skrývá za krásná slova.

Když jsem přemýšlel o své přednášce, připadal jsem si, že stojím před velkým jezerem s náprstkem v ruce a mám odsud vodu přečerpati; i zde za krátkou chvíli mám říci o předmětu, na němž po tisíciletí pracovaly legie nejlepších synů a dcer tohoto světa. Abych za krátkou dobu pokud možno nejvíce mohl sděliti, upustil jsem od úmyslu přednášky spontánních myšlenek, která má více průraznosti, méně však stručnosti a obsáhlosti, a vytáhl odkud se dalo látku potřebnou, abych ji zde přečetl. Jsou to mimo jiné data historická a líčení dějepisného děje na poli náboženském, pro něž při správném buddhistickém názoru nelze se rozehřáti; jako buddhista jsem tudíž v tomto ohledu nekonsekventním. Nemrzím se však proto, dosáhnu-li účele, který jsem předeslal. I buddhismu dotknu se dnes pouze v základních liniích, nelze jináče pro obsáhlost předmětu.

Přednáška moje není propagací buddhismu, jemu jest podobná činnost zcela cizí. Nemám tudíž naprosto cíle získati mezi vámi přívržence, nýbrž spíše vzbuditi vůbec náboženský zájem pro ten či onen náboženský systém, tak jak který vašemu smýšlení nejlépe odpovídá, v prvé řadě ovšem pro buddhismus.

U všech náboženství jest pravidlem, že na jejich počátku stojí obrovitá osoba zakladatele, který slovem i činem prokázal živoucí styk s božskými světy, a jehož příklad má ostatní lidi přivésti k schopnosti k podobnému styku se pozvednouti. Prorokové Israele byli božskými bytostmi, jimž podléhal přímý živoucí styk s Bohem. Kristus byl vyslán Bohem a podobné zjevy nalézáme i jinde.

Důležito jest při náboženství uvědomiti si rozdíl, který jest mezi myšlením a prožitím. Právě u pozdějšího křesťanství stalo se osudem, že rozdílu toho nebylo šetřeno, a že se mínilo, že možno na místě prožití dosaditi myšlení. Tak povstala víra v Boha místo prožití v Bohu a s Bohem; a další krok byl učiněn, když se prohlásilo, že víra v Boha stačí, aby dosaženo bylo blaženosti. S touto vírou se většina lidí také spokojila, a přenechala obtížnou cestu k živoucímu poznání Boha několika málo lidem. Tak vzniklo rozlišování mezi dynamickým pojetím náboženství, které vyžadovalo povinnost napnutí vší síly, aby spojení s Bohem bylo dosaženo a statickým pojetím, které mělo víru za jedině potřebnou a hledělo obyčejný život na zemi víře podle možnosti přizpůsobiti. Toto posledně zmíněné pojetí stalo se ponenáhlu na západě jediným náboženstvím, kdežto dříve uvedené pojetí nazváno bylo mystikou. Hranice mezi mystikou a náboženstvím není zcela přesná a jasná; jest bez pochyby, že většina mnišských řádů, zvláště oněch kontemplativních, zřízena byla na základě mystiky, ve smyslu dynamického pojetí hledání prožití Boha; kdežto na druhé straně velká massa věřících u statického pojetí zůstává, jest celá řada stupňů přechodních, které vedou od jednoho extrému k druhému. Jisto jest, že původní křesťanství bylo převážně orientováno směrem mystickým, což platí po většině o všech pozdějších sektách. Že dochází se při tomto pojetí vskutku k neobyčejným psychickým zkušenostem, jest povznešeno nad každou pochybnost. Nechuť křesťanské církve blíže se se těmito zkušenostmi zabývati, neboť vymykaly zúčastněného člověka autoritě kněžské, znemožnila církvi založiti skutečnou vědu těchto vnitřních stavů; pouze ze života světců a mystiků dovídáme se něco bližšího. Náboženské a filosofické systémy orientu vybudovaly však tuto vnitřní oblast přímo vědecky.

Buddha, Kristus a jiní jsou osobnostmi platícími pro všechny časy; co na nich podmíněno bylo časem a okolím, může býti významno pro historicko-vědecké pozorování, pro vnitřní prožití nemá však ceny, ba kalí hled pro jedině hodnotné duchovní jádro. Jsou majáky pro všechny příští časy a zasvěcovately do oblasti vnitřního světa. Jejich volání ozývá se stoletími, nikdy nedozní, pokud jsou lidé hledající, jimž otevírají bránu k vnitřnímu prožívání. odvisí od osobního životního názoru hledajícího, která z oněch postav mu vniknutí do vnitřní oblasti ulehčí a umožní, a ku které se přikloní; zde volba musí býti člověku samu ponechána, nechť každý sám pro sebe se samostatně rozhodne podle své vnitřní potřeby a tužby. Když člověk obrátí se zády ke všem věcem vnějším, když se naučí neposlouchati otrocky v něm se ozývajícímu tlaku po nich, zbaví-li se dobrovolně všeho, co jeho životu dosud propůjčovalo vůně a chuti, najde mohutnou kompensaci v poznání sebe sama, v obrácení se do vlastního nitra. Vzpomeňme jenom Platonova! Poznej sebe sama“, onoho tajemství pravého zasvěcení; přečtěme si pojednání, která zanechali mystikové o svých vnitřních prožitcích a zkušenostech, mystikové, kteří nalezli odvahu jíti touto cestou do nitra svého do všech důsledků. A to nikterak pouze křesťanští mystikové, jichž vyjadřování a překypující pocity odporují našemu modernímu cítění, nýbrž i oni intelektuelní mezi nimi, mistr Eckhart a Plotin, a konečně mudrci a jasnovidci orientu. A nezůstaneme v pochybnostech o tom, že extase, nalezení vlastního nitra, jež u křesťanských mystiků nazývá se nalezením Boha, tak obrovité dobro představuje, že vedle něho nemůže obstáti žádná jiná lidská zkušenost. Tím jsme se dotkli nekonečného cíle dlouhé, dlouhé cesty, který bývá obsažen teprve po mnohých bojích, a jak mnozí z těchto mystiků tvrdí, po mnohých pozemských vtěleních, a o němž přiznává Plotin, nejpokročilejší mezi nimi, že jím pouze šestkrát v jeho životě zcela byl dosažen. U všech těchto mystiků jedná se o vývoj duše a nabudeme o něm pochopení, zasadíme-li vývoj ten do rámce učení „o velkém dýchání vesmíru“. Skorem všechny orientální náboženské systémy a filosofie, ba i někteří řečtí myslitelé, zřídili základní princip, že vesmír střídavě prodělává periody aktivity a klidu. Manifestace a strnutí, manvantara a mahapralaya, jak praví Indové, jsou dvě části onoho obrovitého rytmu, jemuž vesmír a s ním všechny jeho části stále jest podroben. Z periody strnutí, v níž vše jest homogenní, nediferencováno, zvedne se podle neměnitelného zákona v určitý čas záření, emanace, diferenciace; proces pokračuje od nejvyšší hodnoty k dokonalé mnohovitosti, až určitého stupně dosaženo. Pak přijde obrat, a vesmír se vrací v pozvolném zmírání k původnímu klidu zpět, aby později pochod znovu byl započat. A duše mystiků koná tento rytmus ssebou: nejprve ovládnutí na venek, pak obrat do nitra k sobě samému.

Díváme-li se kolem sebe, vidíme individua všech myslitelných stadií involuce a evoluce. Jsou taková, která se oddávají zcela životu a jeho radostem, a jsou taková, která cestu do nitra svého nastoupila a nemohou se více rozehřáti pro radosti zdejšího bytí. Většina lidí však zaujímá stanovisko smíšené, neboť částečně jsou ještě přitahováni k věcem vnějším, znají však již obrácení se do nita, a jest kontrast ten mnohdy tak význačný, že jeví se u lidí takových střídání periody bezohledného vyžití s periodou zdeptání, úplného zkrušení. Pro člověka, který snaží se za cílem vnitřního zdokonalení, platí tudíž obrat proti životu a všem jeho proudům a projevům. Má-li jednou za sebou onu periodu, kde jest pouhým míčem životního proudu, nybývá schopnosti a zvyklosti, tu a tam a vždy více sestavovati inventář o sobě, prohlédnouti, co v komplexu, který svým Já nazývá, mu opravdu náleží, co pouze z vnějšku sem jest zasunuto, co jeho vůli poslouchá a co nikoliv. Musí poznati království, jehož se cítí býti majitelem a svému uvědomělému panství podříditi; musí se státi pánem a mistrem ve vlastním domě. Při tomto procesu nesmí chyběti ovšem schopnost myslící, předpokládaje, že myšlení se používá pouze jako mocného prostředku, aby bylo porozuměno a k lepšímu a hlubšímu poznání se dospělo. Již v obyčejném jednání uplatňuje myšlení svoji činnost pořádání a regulace; paměť, také intelektuelní schopnost, přistupuje pomocně tím, že přináší vždy vhodné vzpomínky. Při vnitřním inventarizování použita jest schopnost myslicí v očištěné formě jako schopnost rozlišovací, bezbarvá to síla vnímání, prosívání a posuzování a jako taková drahocenné a nepostradatelné dobro a majetek. Inventář našeho Já ukazuje materiál všeho druhu a všech časů. O mnohém nevíme více odkud pochází, mnohé jest obroušeno potřebou, mnohými rukami, jimiž procházelo. Avšak zde nemají nás zaměstnávati bezvýznamné události, činy obyčejných smrtelníků, nýbrž heroická postava, která ve svém obvykle těžkém životě odposlouchla světovému dění jeho tajemství a zanechala náboženské hnutí, které uchopilo a zaujalo celé národy. Toho třeba si všímati, a podle toho svůj život zaříditi. Přirozený člověk žije sobě, nejvýše své nejbližší rodině. Čím výše stoupá, tím větší jest kruh těch, které uznává sobě příbuznými a potřebnými pomoci. Intellektuelní vývoj utváří ještě další okruh příslušníků: jednota v mravních ideálech tvoří vše obepínající pouto. Mystik konečně cítí se sloučen s Bohem a s celým světem. Kdo nalezne své vlastní nitro, nalezne tam i nitra všech ostatních tvorů, nebo jak velké učení Upanišád krátce vyjadřuje: Atman jest Brahman, duše jednotlivá jest identickou s duší celku.

Při inventarizaci svého Já potkáváme živoucí a mrtvé zůstatky duchovních proudů, které v minulosti na nás působily. Náš lidský vývoj pohyboval se ve dvou liniích pro sebe celkem uzavřených, z nichž jedna vedla v Evropě a přiléhajících částech Asie a Afriky, druhá, oddělená svými přirozenými hranicemi, Přední Indií. Civilisace západu prýštila ze tří neb čtyř zřídel: z říše řecké, římské, z křesťanství a z germánstva. Dnešní člověk jest výslednicí těchto proudů. Nejvýznačnější byl národ řecký; není skorem vývojové možnosti, která by neměla zde svého význačného representanta. Vše, co nazýváme kulturou, nalézáme zde dosaženo v míře, která přetrvala staletí a dosud jest nedosažitelnou; naproti tomu materielní a náboženský život nejsou tak vyvinuty, ač počátky jsou zde v dostatečné míře: Aristoteles byl mužem vědy, ale jeho filosofie, nikoliv věda pronikla u Řeků a později u křesťanské církve. Platon byl vším: logikem, umělcem, reformátorem a náboženským geniem. Jelikož však řecký národ nebyl příliš nábožensky založen, zůstal náboženský vliv Platonův omezen na malý okruh. A bylo ponecháno teprve Plotinovi, jako poslednímu velikému Řeku, aby přivedl náboženskou stránku Platonovu k plnému vývoji. Plotin nebyl však již čistým Řekem, snad rodem Egypťanem, a učil v Alexandrii prosáklé gnostickými, asiatskými a židovskými vlivy.

Římané byli nadáni kulturně velmi málo, nábožensky vůbec nikoliv; jejich snaha čelila k životu ve fysickém světě, v němž zřídili svoje imperium. Co dali svou střízlivostí lidstvu, byla pevná morálka pro rodinu a stát, vysoké pojetí individuelní svobody a znamenité učení práva; konečně zprostředkovali germánským kmenům hellenskou kulturu a křesťanské náboženství. Křesťanství bylo nejprve židovskou sektou, která povstala v Palestině, a byla pavlem v Malé asii a Řecku pohanství přizpůsobena a pozvolna přetvořena ve světové náboženství a Konstantinem učině státním náboženstvím římské říše. Židovskáý národ byl silný národ; dal budoucím časům Mesiáše, obrovitého člověka, v němž řada proroků, hlasatelů vnitřního božského světa dosáhla svého vrcholu a ukončení; národ ten dal časům příchozím však také svoji stránku materielní, vedle Nového též i Starý Testament.

Svoji kulturní stránku vypůjčilo si křesťanství skoro úplně od Řeků; hluboko do středověku byl aristoteles jediným filosofem církve, a jest jím doposud pro katolicismus v učení svatého Tomáše jen málo pozměněném. Pro život materielní byla církev pokračováním římské říše; její duchovní hierarchie, centralisace v Římě, setrvání na latinské řeči v bohoslužbě, jsou toho dostatečnými důkazy. S mladými barbarskými národy, kteří svým nárazem římskou říší povalili, přistupuje nový element. Tito barbaři, kteří nazývají se obecně Germány, byli zcela odlišní od dosavadních typů. A ačkoliv zpuchřelou říši mohli rozmetati, kulturně museli se podrobiti; převzali kulturu a náboženství svých nepřátel. od 13. století ukazuje se nový život: kultura ve všech svých odvětvích, filosofii, umění a vědě vzpírá se proti jhu církevního podání. Mystika Františka z Assisi, mystických sekt, a německých mystiků zprostředkuje nový styk s vnitřním božským světem, a vzniklé hnutí přichází do stálého rozporu s církevními autoritami a přechází konečně v obrovité náboženské hnutí, v reformaci. Avšak i pak bylo dále zápoleno, nové vědy a filosofie slavily svůj vítězný vjezd. Století 19. poznává pak nový vrcholek minulosti, když pozvedá se Indie na obzoru vědění, a rozprostírá, třebas nerada, svoje poklady před chtivými zraky Evropana. Indie, která k Evropě přistoupila, má zcela jinou minulost než Evropa. Dějepisná kontinuita k našemu duchovnímu životu zde chybí. Jako z hloubek zemských vykopány jsou zde myšlenky neočekávaně pře námi, plny záhad a tajů. Avšak porozumění možno dosíci, odstraníme-li, co nás odděluje, co připoutáno jest na čas a prostor, a jimi podmíněno. Co nás spojuje, jest to, co lidský duch dobyl všude z podmíněností na vysokých hodnotách, na něž jest Indie bohatší všech ostatních národů. Pro Inda nemělo ono podmíněné, život v čase a prostoru, oné hodnoty, jako pro nás; a co život u nás ve světě smyslů naše nejlepší síly pohlcuje, pročež také věda a panství nad světem zde takových pokroků učinily, žil Ind v zcela jiném světě; filosofie a náboženství byly jeho pravou potravou. Proto třeba, chceme-li Inda pochopiti a jeho duchovní poklady hodnotiti, abychom upustili od svého obyčejného a na naše poměry přistřiženého způsobu a jiné stanovisko zaujali. Zřejmě jeví se rozdíl v jednom ohledu, který přivádí k zoufalství naše orientalisty, v naprostém nedostatku chronologie v indickém dějepisu. Indům chybí evropský historický smysl; není skoro velké události, která by byla chronologicky přesně zajištěna. To bylo Indu lhostejno, jeho zajímalo spojení ideové, nikoliv sled času. Dějepis indické rassy jest tudíž skoro výlučně historií jejich života myšlenkového a citového. Již perioda védská poskytuje obrovitý, nepřehledný materiál, který povstal zajisté během dlouhých století. pro objemnost nelze zde ani z části touto periodou se zabývati; pznamenejme pouze, že v Rig-véda nalézá se slavný hymnus o stvoření světa. Ve védách možno sledovati vedle sebe různé proudy, aniž možno je časově od sebe odděliti; počátky této literatury ztrácí se v temnotě století. Teprve ku konci, ve Vedantě, v Upanišádách, možno získati pevné půdy v tomto ohledu. Zde vznikají dva náhledy, dvě učení, které měly později utvořiti základní součást indické psychy: učení o znovuzrozování a učení o karmanu. Hled, který dosud byl vázán na obyčejný svět, rozprostře se dále, obemkne veliké periody, vidí zemský život jako jeden z mnohých, dostává nejprv tušení, pak přesvědčení o bezkonečné řadě jeho znovuzrození. Není divu, že zájem na vnějším světě se zmenšuje, ba mizí, že obvyklé lidské cíle nevyvolávají více nadšení, že se nemyslí na chronologii a podobné věci čistě tohoto světa smyslů. Karman zove se učení, že každý čin, dobrý nebo špatný, neodvratně se ukáže odpovídající důsledky. Jest to zákon o příčině a následku převeden v morálku. Znovuzrozování a karman jsou nedělitelně spojeny; zákon karmanu dodává pouto, které pojí k sobě zrození a jejich obsahy. Forma a průběh nového zrození jsou určeny formou a průběhem zrození předchozích. V Upanišádách, ukončení to védské literatury, dostavuje se velká událost: Brahman, Všeduše, a atman, individuelní duše tvora, se identifikují. Brahman, vše ovládající princip světa, hledán, nalézá se v člověku samém; Ind prožil sám v sobě, že poznání svého jádra mu odkrývá poznání celého universa. Doba po velkých Upanišádách značí počátek nového vývoje, který přinesl konečně buddhismus, obrovité epické básně Mahabharatam a Ramayanam a řadu filosofických škol, z nichž nejdůležitější jsou Vedanta, Samkhya a Yoga; vše to jest v sebe zapleteno a nové i staré v nerozuzlitelném spojení. Myšlenky systémů Samkhya a Yoga lze nalésti v Upanišádách, v Bhagavad-Gita, a buddhismus opírá se o oba systémy Samkhya a Yoga. Vedanta, jak ho známe z pozdějšího zdokonaleného systému mnicha Čankara, šel do důsledku premiss Upanišád: Brahman-Atman nalezený a patřený velikými jasnovidci, především Yadžňavalkya, jest jedinou realitou; vše ostatní, především vnější smyslový svět, postrádá skutečnosti, jest pouhým zdáním, jest Maya. Vykoupení jest prohlédnutí tohoto klamu a spočinutí v Brahmanu. To bylo ovšem dosažitelno pouze málo smrtelníkům, a nepřístupno masse. Proto utvořilo se specificky verdantské učení o dvojí pravdě a dvojím vědění: jest vyšší, vnitřní, esoterické vědění (para vidža) pro zasvěcené, a nižší, vnější, exoterické vědění (apara vidža) pro massu. S podobným rozlišováním, které není pouhým vynálezem kněžským, nýbrž odpovídá lidské potřebě a podstatě, setkáváme se více nebo méně ve všech vyšších náboženských formách. – V systému Samkhya nalézáme jako základ světového dění dva principy: na jedné straně jest duch, na straně druhé hmota; problém světa a osvobození od něho staly se problémy vzájemného spojení a odpoutání ducha a hmoty. Puruša – duch, prakrti,pradhanam – hmota. Jevy, které označujeme pojmem „duchovní“ jako myšlení, citění, chtění, jsou zde jevy hmotnými, dílem prakrti. Vykoupení od strasti světa pozůstává v tom, že si puruša uvědomí svoji rozdílnost od hmoty; jest tudíž zcela intellektuelním pochodem, neboť vykoupení jest vědění. Při tom nesmíme zapomenouti, že samkhya jest filosofickým systémem, v němž přirozeně vše pojmově jest určeno; ve skutečnosti jsou tyto pojmy sraženinou prožitků, které zachycují celého člověka, nejenom jeho myšlení. V Indii nebylo pracováno pouze rozumem, ba možno zjistiti zde vyslovené stanovisko proti čistě logickému myšlení. Ovšem třeba zdůrazniti, že v Indii, ani v buddhismu, nebyl intelektuelní faktor nikdy zcela vyřazen, jak v západní mystice lze konstatovati. Princip myšlení byl příslušně ceněn jako nenahraditelný prostředek k dosažení cíle; vykoupení jest zrušení nevědomosti – avidža. Avšak stav dosaženého vědění nebyl zajisté stavem myšlení v obvyklém smyslu; spíše mystickým patřením, jak i západními mystiky jest učeno; jenom že na západě zdůrazňuje se více stránka pociťovací, na východě více stránka myšlenková téhož stavu. – Známost systému Yoga se na západě nejdříve rozšířila; již vojáci Alexandra Velikého obdivovali se v Indii Yoginům, Fakirům, nahým svatým a jejich podivuhodným schopnostem a výkonům. Yoga jest meditační praktickou metodou k dosažení vykoupení. Indům bylo známo, jak obrovité zřídlo síly představuje lidská vůle, a toho použito bylo k vlastním účelům.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přednáška nábožensko-filosofická v Plzni a Brně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.