O vědomém jevu osobnostním

Dr. Leopold Procházka

Nakladatelství Antonín Šlechta, Úpice, květen 2015

Typografie Antonín Šlechta

Obálka Antonín Šlechta

ISBN 978-80-88083-21-4 (epub)

ISBN 978-80-88083-22-1 (mobi)

ISBN 978-80-88083-23-8 (pdf)

Budha a jeho učení 1926

Buddhismus světovým názorem, morálkou a náboženstvím 1928

O buddhistické meditaci 1930

Buddha a Kristus 1933

Besedování s Bohem 1934

Kniha o skutečnosti podle Buddhova probuzeneckého učení 1934

Síla a působení Buddhova učení na lidské tvory duševně spřízněné 1934

Přednáška O vědomém jevu osobnostním 1928

Přednáška nábožensko-buddhistická v Plni a Brně 1929

Rád uposlechl jsem výzvy k proslovení této přednášky a stojím tudíž před vámi, abych v krátkosti řekl několik slov o učení, které možno nazvati názorem na svět a jeho životní projevy, morálkou, náboženstvím, nebo podle zaujatého stanoviska jiným pojmenováním, krátce o buddhismu. Jsem žákem duchovního obra a kolosa myšlení Dra. Pavla Dahlkeho, který žel, v únoru 1928 navždy se zamlčel; myšlenky, které zde především, jsou povětšině jeho myšlenkami, pokud jsou mými, byl jsem k nim jeho nesmírným duchem povzbuzen a přiveden. Odešel v něm veliký myslitel, kterého teprve dostatečně a dodatečně budoucnost ocení a ohodnotí.

Dnešní přednáška není přednáškou v obvyklém smyslu, totiž sdělováním o jistém předmětu neb pochodu a jeho vykládáním, osvětlováním a učeným projednáváním za účelem lepšího seznání, nýbrž jest popudem a vážnou výzvou k dodatečnému přemýšlení a k meditaci o jevu života a světového dění. Taktéž nejedná se o to, aby moje vývody a výklady byly brány za bernou minci; neboť praví Buddha v tomto ohledu: „Slepá víra jest zavržitelná, proto nevěřte, přátelé, tomu, co slyšíte, aniž tomu, co podáním ze starých časů jest přenášeno, nespoléhajte na staré spisy, aniž řiďte se zaslepující logikou a kasuistikou, neb slovy svatých a učených učitelů! Mějte pravdou pouze to, co jste sami poznali, o čem jste názorného přesvědčení získali, co stalo se vaším prožitím!“ – Buddhismus nelze také předati jako hotovou věc, jako se podává zakrytý košík z ruky do ruky, při čemž třeba pouze víko odklopiti, abychom k obsahu se dostali; buddhismus jako učení skutečnosti třeba po daném popudu prožíti, dopracovati se ho vlastní činností na sobě samém, podobně jako při výživě musí člověk sám jísti, aby byl nasycen; buddhismus nepřipouští tudíž náhradníků neb zprostředkovatelů.

Buddhismus se neubírá cestou vědy a nepodává vědeckého důkazu, jelikož takový důkaz může v sobě zahrnovati pouze oblast smyslovou a pojmové myšlení; nejde však ani cestou víry, která staví určitá dogmata a požaduje jejich věření. Obě tyto cesty jsou nedostatečny; prvá proto, poněvadž se obírá pouze světem smyslovým, zanedbávajíc sílu, na jejímž základu smyslové jevy zde jsou, druhá proto, poněvadž považuje věření na místě zkušenosti, slepé víry v něco, co myslící člověk bez znásilnění svého myšlenkového orgánu nemůže uznati. Buddhismus pouze ukazuje a nabádá člověka, aby došel pravdy vlastním přemýšlením, uvažováním, intuitivním způsobem jako poznání vlastního nitra a zkušenosti, aby se mu skutečnost stala prožitím, názorným věděním; nepodává tudíž ani důkazu ve vědeckém smyslu, což by bylo výsledkem hypotetickým, aniž obsahuje vyzvání k věření, což by bylo výsledkem fiktivním, nýbrž třeba ho po daném pokynu v sobě, v každém jedinci, zpracovati a vnitřním prožitím pravdy a skutečnosti dosáhnouti. Jedině tento způsob může myslícímu člověku vyhovovati a uspokojiti jeho duchovní potřebu.

Neuslyšíte dnes ode mne takovouto řeč: Buddha narodil se tam a tam, toho a toho roku, byl takový a onaký, nebo historického rozvinutí duchovního života za doby starých Indů, nebo jiného pojednání o náboženských otázkách se vztahem k buddhismu, neboť to vše není sice bez zajímavosti, nemá však skutečné ceny a hodnoty. Buddhismus třeba bráti bez času a místa, bez ohledu na historii, i Buddhu samého, právě tak jako poučku z oboru chemie, fysiky neb mathematiky. Na koho náboženské problémy působí, kdo pociťuje vnitřní nutkání s nimi se obírati a má v sobě schopnost reagovati na věci ležící mimo svět smyslů, pro toho neznačí tudíž dnešní přednáška pouhé vyslechnutí zajímavého předmětu se stanoviska historicko-náboženského, nýbrž popud s věcí dále se obírati; snad stane se mu novým osudem, novou životosprávou, obratem v myšlení a oceňování skutečnosti, vše ovšem v správném, skutečnosti jedině odpovídajícím smyslu.

Aby nevyzněla tato slova v nesprávném pochopení jako útok na náboženské systémy, třeba ještě prohlásiti, že buddhismus nevede polemiky proti ničemu, tudíž ani proti jiným systémům náboženským, nechce je potírati, nýbrž všechny ctí a uznává a jest dalek toho, aby chtěl člověka oddaného jinému systému přemlouvati a jej duchovně znásilňovati; neboť jistý systém náboženský, přijatý a uznávaný člověkem určitého stupně vývoje, vede-li ho k správnému konání a životosprávě, jest pro něho na místě. Buddhismus nemá snahy po rozšíření, zakládání buddhistických obcí a podobně, nýbrž ukazuje pouze sebe zájem jevícímu člověku, ponechávaje další vývoj vlastní činnosti individua na sobě samém. Jest myšlenkovým prožitím bez jakéhokoliv positivního světského cíle, individuelním pochodem, myšlenkovou prací na sobě samém, pročež mu cizí každá snaha po rozšíření, uchvácení přívrženců atd.; vše podobné páchne zastřenou touhou po světské moci a politickém vlivu. Jest ve své nejzazší formě přístupen pro myšlenkovou náročnost pouze člověku, který ve svém animálním vývoji dostoupil určité výše, aniž by byl učením esoterickým; člověk takového stupně zatím nedosáhnuvší odmítne buddhismus jako odporné učení, a nic nemůže ho v tomto přesvědčení zvrátiti. Odmítavě bude se většinou stavěti tisk vůči buddhismu, neboť žije ze střídavých požadavků dne a nepřátelský jest již předem učení, které snaží se po ukončení činnosti a odvrácení od světa smyslů. Lhostejně bude se chovati vůči němu celková veřejnost, kolem níž řítí se papírová záplava vycházejících a zacházejících časopisů. Skepticky zachová se neinformovaný myslící čtenář vůči buddhismu jako pokusu, aby nové a cizí elementy byly přičleněny kroužícímu chaosu. Bez důvěry zachová se člověk, jemuž nezdá se býti marnou námahou, čeká-li osvobození odněkud z dálav. Mnozí přijdou s předhůzkou, že v nynější době soustavné práce na založeném vlastním státu, jest toto tzv. učení pessimismu a pasivity přímo proviněním na národu a vlasti.

Vyžaduje proto činnost, pozůstávající v seznamování s buddhismem, důkazu oprávnění; kdyby byl buddhismus tím, zač ho obvykle neinformovaní lidé mají, totiž exotickou kuriositou na náboženském, nebo kulturně-historickém poli, byla by činnost ta těžko zodpověditelnou. Buddhismus jest však učením, druhem duchovního kvasidla, které pouze čeká, aby ho bylo použito k problémům nynější doby, kdy s mizící důvěrou v staré kulturní hodnoty vzniká potřeba hodnot nových; jest eminentním kulturním faktorem fermentativní, ujasňující působivosti, kterou může se uplatniti v kádi rozšlapaných lidských nadějí a udupaných ideálů. Vidím spásný prostředek nynější kulturní bídy v učení skutečnosti, které vede lidstvo z extrému idealismu a materialismu k skutečnosti a jejímu střízlivému oceňování. Neboť žijeme v klamných představách a pojmech místo ve skutečnosti a nazýváme je „ideály“; že ideály ty skutečně však neexistují, vidíme z toho, že nepůsobí, že lidstvo nemohou ochrániti před stále silněji a mocněji se projevujícím materialismem. Nynější světové nazírání, morálka a náboženství jsou polovičaté, nedostává se jim společného kořene, kdežto buddhismus je učením, v němž vyrůstají světové nazírání, morálka a náboženství z jednoho zárodku, učením, které člověka nutí říditi svůj názor o světě, své chování a náboženské naděje podle toho, co jako skutečnost bylo odkryto a poznáno. Neboť co pomůže i velkolepý světový názor, nejvznešenější morálka a náboženství, jestliže naše poznání nás nenutí, abychom podle toho také jednali; za těchto okolností se mnohdy stává, že mluvíme jako andělé a jednáme jako vlci. Plody, které uzrály lidstvu během vlastního vývoje, jsou prabídné; žádným, jakkoli uměle nadmutým líčením velikosti naší doby se nedá myslící hlava klamati, že doba ta jest plná prolhanosti, nelidskosti a nesnášenlivosti; nemohou býti proto dobré ani zárodky, z nichž vše to uzrálo. Člověk zná dokonce veliké umění, haliti svá nesprávná jednání do pláštíků ideálů, což dodává dnešní době charakter sentimentální bestiality, která při všem, co podniká, jedním okem k nebi pošilhává, a jest proto odpornější, nežli otevřená, přímá krutost. Naše vyhlášená civilisace ukrývá přes nahromaděné poklady vědy s potíží barbarství v ní uložené. Minulá světová válka ukazuje nejlépe správný obraz: slabá vrstva líčidla byla brzy setřena a stará bestie „člověk“, požírač všeho, jaký nebyl hrubší, krvelačnější, chtivější ani za času Babylonu, stál pojednou nah zde, a zůstává i nadále v odporné vzpomínce. Tuto úvahu považuji za průkaz oprávněnosti s buddhismem seznamovati.

Dogma a zázrak jsou moudrostí pro křesťana; kismet a fanatismus jsou moudrostí pro moslimu; kasta a ceremoniel jsou moudrostí pro brahmína; askese a nahota jsou moudrostí pro přívržence džainismu; blouznění víry a kouzel jsou moudrostí pro přívržence taoismu; cetky forem a vnější zbožnost jsou moudrostí pro následovníka učení Konfucia; uctívání předků a oddanost mikádovi jsou moudrostí pro šintoistu; soucit k veškerenstvu a čistota konání jsou moudrostí pro buddhistu.

Renan, Bergson, Flammarion, Spinoza, Schoppenhauer, Kant, mistr Eckehart, Kristus, Buddha, nejsou stanovisky, které možno vyměniti bez předchozího přeorientování, nýbrž nutnými výsledky myšlení a prožití; jsou stupni, kterými třeba projíti při vzestupu; nutnými průchodními stanicemi, nikoliv volenými podle libosti!

V hluboké studni stojí člověk; spadl tam. Prostor jest úzký, vlhký, pln hadů a škorpionů. Co bude člověk chtíti, co činiti v této situaci? Buď bude pátrati, jak sem přišel, a co jest mimo onu studnu; člověk ten jest theologem. Nebo bude zkoumati svoje okolí až do posledního koutečku; pak jest mužem vědy. Nebo bude hleděti se svým okolím se srozuměti, je uspořádati, organisovati za účelem všeobecného dobrého soužití; člověk ten jest politikem. Nebo bude se snažiti ven, a pouze o tom přemýšleti, jak by ze studně se dostal; člověk ten jest buddhistou.

Co chci dnes říci, tomu musím předeslati důležité přiznání s buddhistickou poctivostí, pravdomluvností a otevřeností, přiznání své vlastní nehotovosti. Buddhismus jest, jak jsem již podotknul, podle své podstaty prožitím, vlastní zkušeností, tudíž procesem vzrůstu, k němuž třeba vedle podmínek také času. Nelze žnouti úrodu na jaře, nebo pod sněhem trhati růže, nýbrž třeba čekati, až čas zrání přijde a prozatím pilně zalévati a býlí pleti. Zápolím již delší dobu s tímto předmětem, který co do důležitosti vše překonává, co skrývá duchovní život lidský, v přesvědčení, že radost a štěstí světské a blaho tohoto obyčejného pozemského života jsou nejen bezcennými hodnotami, ale i danajským darem nejhoršího druhu; neboť vždy pouze přechodné štěstí a blaho způsobují líbivost a lpění k tomuto světu smyslů a tudíž zaslepeného člověka k němu upoutávají. Ovšem že podobám se dnes stále ještě onomu člověku líčenému ve sbírce řečí Samyutta-nikayo, který na svém putování pouští přichází k studni a v ní čerstvou vodu v hloubce vidí, aniž však může uhasiti žízně, jelikož mu chybí nádoba na čerpání. V přirovnání k buddhismu značí nádoba ta stav v klidu a tichu, stav oproštěný od světa a jeho svodů, s meditacemi sledujícími prohlédnutí pravého stavu skutečnosti; bez stavu toho není možné nutné zvnitřnění, rozjímání a dosažení pravé kultury. Nic neukazuje nízký stav kulturní tak význačně, jako nedostatek mnišství, nedostatek onoho neodolatelného tlaku po samotě se sebou samým.

V tomto smyslu musím prohlásiti, že to, co zde podávám, jest nehotovo; nepříznivé vnější podmínky brzdí dokonalé vnitřní vyzrání. Snad na to namítnete, zda mám pak práva mluviti o věci, která ve mně dosud neuzrála. Mám-li k tomu práva, třeba vám rozhodnouti, když dali jste přednášce bez zaujatosti na sebe působiti, aniž necháte se strhnouti k předčasné kritice, kterou byste sami zatarasili si příchod k neslýchaným pokladům Buddhova poznání. Kdo radu tu bude sledovati, pozná brzy, že vstoupil na půdu nové jemu neznámé země, a pocítí, že kora pojmů, na níž se dosud pohyboval, pod nohama kolísá, se hroutí a propadává.

Pod žhavým sluncem ležel opuštěný ostrov, pouhá poušť plná kamení a písku. Ovšem že často nad ním táhla dešťová mračna, avšak nikdy sem nevyprázdnila svého obsahu, neboť byla vždy zapuzena suchým žárem, který z ostrova sálal a vyzařoval. A i když v běhu bezpočátečného a nevypočítatelného světového dění se událo, že rostlinné zárodky větrem sem byly zaneseny a zaváty, přece nemohly se uchytiti, nýbrž byly bu´d dále odneseny, nebo zaschly. A tak se stalo, že přes ony zárodky a dešťové mraky ostrov zůstal po dlouhý čas neplodnou, písečnou pouští. Když jednou ostrov ten jako vždy zíral svými vyschlými krátery, podobnými očním důlkům pláč dávno zapomenuvším, vzhůru k oblakům, stalo se, že opět několik semen naň dopadlo a současně i z mraku několik kapek vody. Zdálo se to býti dílem slitování, vpravdě však nebylo než bezpočátečným a nespočítatelným světovým děním. Jelikož zde byla vlhkost, mohly se přihnané zárodky na nějaký čas udržeti; jelikož se na nějaký čas udržely, mohly se zakořeniti, mohly rozkvést, plod přinést, nový zárodek vytvořiti. Jakmile však zde bylo několik zelených stébel, stalo se, že opět kapky deště svlažily vyprahlou půdu; zdálo se to býti aktem soucitu, vpravdě však stalo se tak, poněvadž se tak státi musilo, neboť kde jest rostlinstvo, tam přijde i déšť. Jelikož tam, kam déšť spadá, i vzrůst se množí, a kde vzrůst se množí, více deště přicházívá, stalo se v průběhu bezpočátečného, nevypočítatelného světového dění, že po delší době celý dříve pustý ostrov se pokryl rostlinstvem. A když lodě kolem něho pluly, říkali námořníci: „Tento ostrov byl dříve pustinou plnou kamení a písku, nyní však se celý zazelenal.“ – A jelikož se ostrov ten zazelenal, přilétali ptáci, a tam, kde dříve mrtvé ticho se rozprostíralo, zazněl mnohý milý zpěv a rozvířil se pestrý život.

Co chci tím říci? Člověče! Kamení a písku plná poušť jsi ty se svou nevědomostí o sobě samém a ostatních jevech přírody; neboť věci přírody může poznati pouze ten, kdo zná sebe sama. Sluneční žár nad onou pouští jest žár tvých věčných přání, žádostivostí a chtíčů. Zárodky, které sem větrem zanešeny bývají, avšak buď dále jsou odváty, nebo zasychají, jsou slova učení skutečnosti. Mračna, která ač plna deště, přece žádné vlhkosti nedávají, jsou, člověče, tvoje vlastní schopnosti přemýšlení, uvažování a rozjímání, kterých neužíváš! Prvé sporé kapky, které sem dopadnou, jsou prvá rozjímání o sobě samém.

Řekneš: nemám času ani příležitosti k přemýšlení o sobě! Aj, milý muži! Jak tomu bylo, když jsi nedávno stál před zrcadlem a objevil prvý šedivý vlas na své hlavě? Nebylo ti pojednou, jako bys musel o sobě přemýšleti? A proč jsi tak neučinil? Hostina tebe čekala, a když jsi pozdě k ránu domů přišel, naplněn zbytečným jídlem a nápojem, upadl jsi do únavného spánku, a ráno bylo vše již zapomenuto!

A jak tomu bylo nedávno, když jsi spatřil nemocného člověka na nosítkách? Nezdálo se ti, že bys měl trochu přemýšleti sám o sobě? A proč jsi tak neučinil? Poněvadž jsi právě počítal, kolik jsi stoupnutím papírů na burse vydělal, za kterýchž úvah zmizela nosítka s nemocným za vraty nemocnice.

A jak tomu bylo nedávno, když jsi stál u rakve dobrého známého svého? Nezdálo se ti, že bys měl o sobě přemýšleti? A proč se tak nestalo? Poněvadž jsi měl v mysli jistou ženu, o jejíž přízeň jsi se ucházel, a jejíž obraz zastínil zsinalou tvář nebožtíka.

Příležitosti k rozjímání dosti, jenom chuti k něčemu podobnému se nedostává.

A poučení z toho všeho? První nejmenší pokrok v tomto ohledu činí člověka schopným pokračování, a sklon k pokračování na této cestě utváří vždy nový pokrok. Jako obchodník prvním výdělkem svůj obchod zvětší, a zvětšený obchod většího zisku přináší, tak činí prvé rozjímání schopnějším ku pochopení všeobecné pravdy a dokonalejší chápání svolnějším k cíli vedoucímu rozjímání. Proto: nechť tvoje nevědomost podobá se nyní pustině plné písku a kamení, a neodpočívající chtíče žhavému slunci nad ní, dojde-li jednou k sebe menší změně, snad během doby, dříve nebo později, v tomto neb některém příštím životě, i zde se zazelená a zazní harmonií vševládnoucí zákonitosti.

Jdeme-li podél břehu jezera, stane se, že noha udrolí ze břehu kus kamene neb hroudy, který do voda spadne a hladinu vodní zčeří v kruhu se rozšiřujícím, zdánlivě přes jezero jako individuelní vlna běžícím, až u protějšího břehu se zlomí a zmizí. Tato hra jeví se zraku, setrváme-li při pouhém hledění; i při bystrém pozorování neuzříme ničeho jiného. A přece jak zcela odlišný jest skutečný obsah tohoto děje, zkoumáme-li ho rozumově; přijdeme ihned k podivuhodnému závěru, že to co zdálo se oku, jest nesprávným názorem, klamem, bludem! Shledáme, že žádné samostatné vodní částice nepočnou svou cestu u jedné strany jezera, aby ku břehu protějšímu ve formě vlny putovaly; shledáme, že pádem kamene povstalé zvýšení vodní hladiny přenáší se na sousední hmotu vody, od této pak na další sousední hmotu vodní, a tak dále, pokud rozdíl není vyrovnán; tento skutečný pochod vybavuje klamné zdání putování individuelní massy vodní, které podle pravdy ani nejbystřejší oko nemůže postřehnouti a odhaliti. Objevíme, že pohyb vody na povrchu ve skutečnosti jest pouze skoro kolmý, že nenastává pohybu ku předu nějaké samostatné hmoty vodní, nýbrž že individuelní se zdající vlna pozůstává v každém okamžiku z jiné vodní hmoty, a že celé této hře jest společný jedině udělený popud.

Tomuto jezeru podobá se oceán pociťujícího života. Při obyčejném pozorování vidíme světem putovati útvary jeho hmoty, které nyzýváme lidmi a jinými vyššími a nižšími bytostmi ve stupnici tvorů; každý z nich, sledujeme-li jejich zdánlivě oddělenou cestu, má vzezření samostatného tvora, který svou vlastní neměnitelnou identitu své cesty zachovává. Avšak tato hra života, podobně oné hře vln na jezeře, jest přes svoje zdání hmotné skutečnosti pouhým klamen. Přes vše, co obyčejné pozorování jistě a nesporně zdá se dokazovati, shledáme při správném zkoumání, že neměnitelná identita těchto různých jevů oceánu života jest pouze zdánlivou, a vůbec skutečnosti neodpovídá. Shledáme, že každý tvor v tomto oceánu života představuje pouze dočasný shluk přerůzných složek, z nichž tvor se skládá, že však jeho složení ve dvou za sebou následujících okamžicích nikdy není jedním a týmž. Jediná identita, která zde může býti odkryta, jest identita síly, která dává tvoru možnost od okamžiku k okamžiku vstupovati v jev, identita, která jako pád kamene do jezera, dává vznikati jako následek dané příčiny z obsahu života odpovídajícím tvorům. Jako vodní vlna na jezeru, tak vlna oceánu života není neměnlivou jsoucí jednotkou, nýbrž dočasnou formou, která na okamžik jest utvořena, aby ihned v okamžiku příštím byla novou formou nahražena, a tak dále v nekonečné řadě, při čemž všechny jednotlivé formy jsou pomíjejícny, efemérní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O vědomém jevu osobnostním.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.