© Anna Blažíčková, 2014

Photo & epilogue © Věra Koubová, 2014

© Nakladatelství Triáda, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7474-106-7 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7474-115-9 (PDF)

ISBN 978-80-7474-116-6 (epub)

ISBN 978-80-7474-117-3 (mobi)

BRATR THEODOR

Kdo je bratr Theodor? Nemám nejmenší ponětí. Jisté je jen, že v minulosti bylo mnoho těch, kteří splňovali oba předpoklady: být bratr, duchovní nebo pokrevní, to je jedno, a jmenovat se Theodor; menší počet jich, přesto však jistě pořád ještě hodně, žije – kdesi, nevím kde, neznám žádného z nich, ale proto nejsou o nic méně skuteční. Co není skutečnost – krychle z cihel a kamene, rozměrů přízemního domku, hladké stěny nastříkané šedožlutou barvou. Po žebříku vystupuji nahoru na rovnou plochu. Odstrkuji žebřík, padá dolů, do trávy nebo na svah a já jdu doprostřed plochy, lehám si na záda a prsty škrábu zrnitou omítku. Dívám se vzhůru, je tu jen stejnoměrně barevná modř, nanejvýš, protože krychle je výhodně postavena na vršku, v dálce modrý pás lesa. V oné modři lze jediné, nechat plynout myšlenky o lidech, jimž patří již vyslovené jméno.

Jsem tam, kde jsem chtěla být. Na náměstí kteréhosi evropského města, kde se sešli všichni bratři Theodorové. Kojenci i starci, Němci, Židé, Američané a – což bude ještě víc poutat mou pozornost – příslušníci i daleko exotičtějších národů a vyznání, každý z nich vklíněný do jiných souvislostí; opustili rodinu, tisíce rodin, kde každý člen na nich závisel jinak, otcové, strýčci, manželé – stále přitom čísi bratři; úřad, klášter, kočárek, hernu, loď. Bezpočet rozmanitých souvislostí je na čas zpřetrháno, situace se změnily, kdosi převzal jejich práci, cítí se opuštěn, cítí úlevu, že se vymanil z jejich přítomnosti. Svět je jiný. Bratři Theodorové uposlechli výzvy a sešli se na jednom náměstí, vzniklo nové společenství, které dříve nikdy neexistovalo – anebo lépe: neexistovalo?, vždyť to jsou skuteční, živí lidé, pojítko – bratr Theodor – tu už bylo dřív, z tohoto hlediska pouze nebyli dosud vybráni, organizováni, teď však pocítili svou vzájemnost, příslušnost, zařazenost. Vše se opět mění: oni tu stojí, sedí, leží na čemsi, nabízejí si cigarety, ošetřují své osly nebo fordy, slyší prvně švédštinu, až se vrátí – nechám je samozřejmě zase vrátit se zpět – budou jiní, než zemřou, mnohokrát uvidí v duchu toto náměstí, bradatého kmeta v bílém rouše, co se vedle nich modlil na koberci, jiného, který přišel na smrt nemocen a mlčky čekal na svou poslední chvíli, batole řevem se dožadující pozornosti a péče – lékař, otec nebo soucitný člověk si vybaví svůj čin a vzpomínku vyprovodí pocit uspokojení, vzrušení, žalu, v jiném případě pohnutí ješitnosti: partie šachu s vytáhlým zrzavým mladíkem byla prohrána.

Měním své místo a na okamžik mohu každému z nich pohledět do tváře. Jediná já sem nepatřím, ale smím tu být, nechala jsem je se tady sejít. Vnáším si do jejich shromáždění své, a tedy s žádným jiným z celého počtu se neshodující hledisko, zajímá mě, že hubený zrzavý mladík, ačkoli vypadal na rozdíl od svého soupeře jako kůň, na kterého se nesází, už podle toho, jak neobratně a zmateně rozestavoval figurky, vyhrál svou hru. Že se na jeho tváři objevil samolibý úsměv místo dětské bezradné radosti, která by měla logicky vystřídat směšné a nedospělé zaujetí, s nímž hrál. Že umírající, čtyřicetiletý muž s nažloutlým, dosud plným obličejem mlčel – proč – že se tu octl mimo kruh své rodiny mezi neznámými lidmi, nebo že je v něm ona smířenost pramenící ne z nevědomosti, ale z odhodlání? Ze zmužilosti ducha?, smířenost podle mne obdivuhodná a vzácná, neboť moje vlastní zbabělá duše je jí tak vzdálená, a proto tolik času vyplýtvám myšlenkami o koncentračním táboře? Zdalipak je mezi přítomnými muž, velmi krásný, podobný tomu, kterého jsem nikdy nespatřila? Je to tento? Nebo je tento muž nejkrásnější ze všech tady a vybrala bych si ho, kdybych si směla vybrat? Anebo proti mně se kolébající tlustý stařec v červené košili s holou hlavou, s aktovkou v ruce, o čem bychom spolu mohli se zájmem hovořit?

Den, kdy bych mohla procházet mezi bratry Theodory z celého světa. Kdy by každý bratr Theodor uviděl mnoho jiných bratrů Theodorů. Prázdné náměstí, až by ulicemi různých směrů opět odešli. Papíry, slupky z pomerančů. Mince v kašně? Nedopalky cigaret. Sláma? Metařky, které by se sem ze všech koutů vrhly. Ty chvíle, než by bylo zameteno a dokud by mě ještě bavilo tady chodit. Byli tu, ještě můžu vidět jejich stopy, tak živé, jako by oni sami byli ještě nablízku. Jako když odjede cirkus a na cvičišti zůstane kolo odpadků a pilin. Zameteno, uklizeno. Tedy už taky jít. Do kašny padá voda. Věž kostela s černou úzkou špicí; zespodu jakoby nakloněná. Některá z ulic, její výklady a dlažební kostky. Moje kroky. Další kroky. Kroky.

KUŘECÍ PEŘÍ

Kreslírna je plná lidí ve věku kolem osmnácti let, poznávám mezi nimi dávné známé z různých období mého života. Spolužáky z různých škol, Pepíčka Stradů, který pro kloubní revmatismus odešel z tercie, Pepíka Broma z maturitní fotografie, s lesklými zuby a zářivým úsměvem – ve skutečnosti nikdy nebyl tak hezký – ve chvíli, kdy jde s matkou úzkou ulicí k řece. Božena, co jsem vedle ní, dost nerada, seděla několik let, kulhavá Pilařka. V první lavici Hasenková a Eisová, dvě nerozlučné přítelkyně, to zas moje žákyně z deváté třídy. Ani s jedním z nich se už nestýkám. Buď si v pohodlných pozicích hoví v lavicích, anebo z nudy přecházejí mezi hlučícími skupinkami – očekávají poslední vyučovací hodinu na sklonku odpoledne. Hodinu, z níž nejde strach, lze to pozorovat z jejich ledabylého klábosení a bezstarostného žertování. Do oken padá šero z ulice, na dlouhých černých šňůrách svítí šest žárovek v koulích z mléčného skla. Dveřmi za zády žáků vchází babička Vondrová, a to mě velice překvapuje, neboť o jejích vyučovacích schopnostech nemám valné mínění: je zvyklá roznášet půllitry ve své hospodě, celý život nedělala nic jiného, nemohu tedy pochopit, proč tu je, a předpokládám, že v roli pedagoga neuspěje. Stařena si však ihned pevným hlasem zjedná pořádek. Její říznost zažene naši roztěkanost a únavu, jsme okamžitě ve střehu, konec konců je to učitelka. Postavy v lavicích sedí rovně, srovnané jedním směrem jako železné piliny v magnetickém poli. Ze zadní lavice hledám pohledem známé tváře. Zákostelský, Honza Cirhů – naposledy jsem je viděla na sjezdu po deseti letech od maturitní zkoušky. Přišla jsem až po začátku, když už všichni seděli kolem stolů v zahradní restauraci pod stříškou z železných tyčí; ty tyče měly být obtočeny břečťanem nebo psím vínem, ale visel na nich sem tam jen zkroucený pahýl uschlého roští. Sedělo jich tam, osob, s nimiž se kdysi spojovalo tolik mých myšlenek a každodenních zážitků, tak patnáct. Nebyla jsem s nimi celých těch deset let, ohlíželi se po mně a přátelsky mě vítali, ztloustlí, opelichaní, s řídnoucími vlasy, ženy s masitými krky a křivými prsty u nohou v bílých sandálech, bylo horko, pili jsme pivo, ženské mluvily o dětech a chlapi o autech. Měla jsem na sobě staré šaty a cítila jsem se v nich špatně. Po letech se všechno vymazalo, pozapomněla jsem jejich nové tváře, každý z nich dostal zas svou původní, osmnáctiletou podobu. Nepředstavovala jsem si je už jako prokurátory, účetní JZD, učitelky. Měla bych znovu příležitost je vidět, teď po patnácti letech, tentokrát bude sjezd v říjnu, budou sedět v téže restauraci u sokolovny, kam jsme chodili na tělocvik, asi uvnitř v sále, kde se odbývaly školní taneční zábavy, bude řeč o autech a o dětech, ale já tam nemohu jet, porodila jsem právě své druhé dítě.

V řídkém venkovním světle posíleném šesti žárovkami neleží na jejich osmnáctiletých obličejích ani stín tušení o budoucnu; Zákostelský, Honza Cirhů, který vcházel do třídy s pozdravem Buďte zdrávi, kozáci, Čamrovka, která se mi během let, aniž jsem ji mezitím spatřila, stala velmi sympatickou – babička Vondrová nás ostrým hlasem drží v pozoru. Strašlivě zhubla před smrtí, mívala horní objem sto třicet a přes boky sto padesát centimetrů, matka jí šívala šaty, nakonec na ní povlávaly a faldovaly se jako kůže v obličeji, tenké nohy chrastily v černých punčochách, když se vlekla ze tří schůdků do zahrady; její dcera sem letos přijela na prázdniny, taky už padesátiletá, ale dala se zaměnit se svou třicetiletou dcerou, vnučkou babičky Vondrové; ačkoli jí bylo padesát, byla velmi hezká, opálená, s blond vlasy a v bílých háčkovaných šatech, na týden se jí podařilo vyklouznout z láskyplné péče muže, který se bez ní nedokázal ani na chvíli obejít, chodila každý den k řece a plavala dlouhými tempy sportovkyně, večer vycházela svěžím krokem do kopce k hospodě a říkala své sestře, která teď nosí půllitry místo babičky Vondrové: Ještě mi chybí, aby se z některého okna dívala maminka. Babička Vondrová se pojednou odmlčela a zvedla telefon zavěšený na hlavní stěně vedle tabule, ředitel oznamoval, že se třída zúčastní pochodového cvičení. Všechno se z lavic ihned přemístilo ke dveřím, mimo tlačenici jsme zůstali jen já a Pepíček Stradů, kterého trápil revmatismus. Šla bych také, ale byla jsem po nemoci, zdálo se mi, že desetikilometrový pochod bude příliš náročný na moje srdce. Nakonec jsme šli se Stradou nerozhodně na konci hloučku a zůstali stát s ostatními na schodech pod oknem. Na plné lavici na odpočivadle zbývalo jedno místečko, už jsem se chtěla posadit, ale vmáčkla se tam Hasenková s Eisovou, sedla jsem si tedy na schod a slyšela jsem nad hlavou jejich hlasy. Opakovaly posměšně, co jsem řekla, řekla jsem Zavřete okno, táhne to, jiné a další hlasy se mi začaly vysmívat, mé topornosti, neschopnosti chovat se přiměřeně ani v nejobvyklejších situacích. Vstala jsem, schody byly široké a vedly pod širé nebe, záblesk slunce je ozářil a proteplil vzduch, a já jsem v postávajícím davu uviděla člověka, se kterým bych ráda odešla pryč. Měla jsem chuť držet se ho kolem ramen, mít zavřené oči a v řasách pocit, který v prstech vzbuzuje chmýří několikadenního kuřete – kuře právě vylíhlé má slepené peří, je příliš holé a příliš určité; vzali jsme se za ruku a to bylo pro mne dostatečné zadostiučinění, už mi tolik nevadily posměšné hlasy – oprávněnost posměchu jsem uznávala – navíc právě zmlkly. Seběhli jsme – držíce se za ruce – spolu se schodů, lehce, jako když klouže kapka z listu, drobounké, drobounké peří poletovalo v šednoucím vzduchu, který houstl v krystalky tepla a skomíravého jarního jasu. Poznávám ho jen po některých rysech, ale byl to patrně tento muž, s nímž se vedu, můj pozdější spolužák, z doby mých dvaceti dvaadvaceti let, chtěl být lékařem, ale vybrali mu jinou školu, snad se zdálo léčit lidi politicky nebezpečnější než je vychovávat, v tak podivuhodně sjednoceném světě kolem mne byl jediný, kdo nepřihlédl k všeobecnému vyšinutí mysli a jednal, jako by ho nebylo. Žil velice výstředně, protože velice sám ve svých názorech, a někdy dával zneklidňující svědectví o jejich existenci, o tom, že nebyly dosud potlačeny. Když se ho ptali, proč chce vést letní tábor pionýrů právě se Schulzem, který měl být vyloučen z fakulty, a s nikým jiným, právě s tím Schulzem, který četl filozofy a dělal si nesrozumitelné záznamy přednášek plné šipek, obrazců a vzorců, mávaje při tom kšticí slepených vlasů, tedy když byl dotázán, proč si tak umanul na Schulze, přestože v kolektivu nelze dávat jednomu před druhým přednost, odpověděl Protože je to můj kamarád; slova, která mu byla přičtena k tíži a zapsána do spisů. Běželi jsme úzkou ulicí k řece, za zády oči lidí čekajících na povel k zahájení pochodového cvičení, všichni – až na Stradu – zdraví a schopní, zdravější a schopnější než já, ale přece právě já jsem dětským krokem poskakovala po kostkách chodníku, na nějž svítil zbloudilý paprsek slunce, předem jsem viděla řeku a vyšlapanou cestu kolem ní a v řasách se mi chvělo sluneční teplo jako v jemném několikadenním kuřecím peří.

Ve snu obcují mrtví s živými; pustila jsem se ruky muže, který byl minulost. Babička Vondrová byla minulost, láska lehká a bílá jako peří mi už taky nepatří. Vstupuji do prázdného sálu, jedné z místností zámku či jiné reprezentativní stavby nedávných století. Uprostřed na žlutých udržovaných parketách leží čtverec vysoké bílé kůže. Sál je holý, bílý, stěny místy vypouklé do půloblouku sloupů, které jako by do nich vrostly. Prázdná velká okna nabízejí příchozím k bělobě a žluti ještě třetí barvu, barvu vzduchu. Ostatní v sále chybí. Přitahuji kůži ke stěně, stojí tam lavice a na ní sedí můj muž. Do tohoto okamžiku všechno byla minulost, kde stejně jako ve snu mrtví obcují s živými. Muž mi podává časopis, listujeme si, čteme. Za sebou máme zasklený výklenek, jehož se patrně užívalo jako dveří. Časopis má na každé straně dva texty, hlavní, číslovaný, po stranách ještě jeden, užší, řádky také číslované, jak se to čte?, asi současně, ale v kterém okamžiku má oko přeskočit z jednoho textu do druhého, na kterém řádku? Autor to ponechal na vůli čtenáři. Obrázky jsou přímo v textu, černobílé, velmi určité, výrazné, přitom jakoby zaváté sněhem. Sedím na čtverci bílé kůže, můj muž si sedá ke mně, vzduch houstne a šedne, jako by byl plný sněhových vloček, lehkého padajícího peří, objímáme se v prázdném sále, za zády skleněnou stěnu, tady u zdi je útulno, kůže hřeje do nohou, do zad, do rukou, láska bílá jako peří je minulost, z babičky Vondrové je mrtvola, ležíme a objímáme se, milujeme se, na tvářích ani zdání, ani tušení o budoucnu.

KREJČÍ

Slunce?, ne – už se tmí, temnější domy, tráva, keře na ní rozsázené; první, teprve průzračná tma – ale přece jen: odraz čehosi, nízkého slunce, oranž na skle. Podívala se znovu oknem, pozorněji. V již šedém pořadí domů krámek starého krejčího naproti, na skle výkladní tabule vedle dveří pro zákazníky, kde v půlobloučku masívní písmena skládala mnohokrát vysmívaný nápis MÓDNÍ SÍŇ PRO DÁMY A PÁNY a pod tím rovná linka JOSEF NOŽIČKA – z temna krámku se velmi často, zvláště v létě, kdy dveře byly otevřeny, ozývalo brumlavé drmolení, neboť krejčí byl takřka neustále rozčilen – jeho pět nebo šest vnuků mu k tomu jistě dávalo vhodný podnět – v dolní polovině skleněné tabule, za níž se válelo pár zaprášených módních časopisů otevřených v místě, kde z módy vyšlí seladónové předváděli z módy vyšlé obleky – krejčí stejně šil pouze pro venkovany, a to povětšinou opravoval nebo přešíval – v dolní polovině skleněné tabule ležel oranžový jas, podobný slunečním paprskům, ale neskutečný, neboť slunce už dávno zapadlo, zřejmě odraz čehosi, co neviděla – ani neuměla uhodnout, co by to mohlo být – rozplývavý, jako by oranžové mraky přecházely zčernalou oblohou, převalovaly se, oddalovaly a spojovaly; jediný mžik oka, naprostá změna. Jiný obraz. Nemožné vrátit ten předešlý zpět, leda již jen jako iluzi. Je zrušen novým: úspornou lampičkou osvětlené ruce vystupují z temna místnosti, není vidět světelný zdroj ani postavu krejčího, jen zlatý jakoby prašný oblak řídkého rozptýleného jasu a v něm ruce zmateně poletující, ptačí pohyby, odpoutanost, tah, vůle neviditelné nitě udávající směr –

Směšná nerudnost krejčího, jeho koktání, klátivá chůze a brumlavé nadávky jsou ponořeny do tmy krámku, utopeny, sprovozeny ze světa; pozlacené ruce vykonávají svou práci trhavými pohyby, nové a nové mávnutí křídel, ženou vpřed neviditelné dílo, kalhoty, kabát nebo košili.

Rozsvítil. Ostré světlo vyplavilo utopence, černého, neforemného. Tma z něj spláchla, co bylo nejsnáz odpoutatelné, směšnost, ubožáctví – uviděla ho jako někoho, kdo šije. Kdo se dokonce celý život živil tím, že šil. Věděla, že chce jen odčinit něco, co se už nenapraví, když kolem něj – takřka proti své vůli, nemohla si pomoci – vidí dosud ještě poletovat zrnka zlatého prachu.

K LÉKAŘI

Takhle to dál nejde, říkám mužovi. Podívej se, popoběhnu za tramvají, srdce mám až v krku, vylezu pár schodů a nemůžu popadnout dech. Pomalu nikam nedojdu, a co to ostatní – začne to pícháním za hrudní kostí, nejdřív celkem nic, ale čím dál hůř a hůř, nějaký nedostatek, kyslíku nebo čeho, až si to došinu na hranici bezvědomí, ani se pohnout; muž mi namáčí hadry, nejčastěji dětské pleny, mám je narovnané v prádelníku, na srdce, na krk, na hlavu, na zápěstí, a co když budu sama doma, ptám se, ani si hadr nenamočím. Omdlím, vím, že mě zachraňuje jen ta studená voda.

Půjdeš k doktorovi, řekl muž. K dobrému, zaplatíš si to. Co ta doktorka, víš která, jak jsi tam už jednou byla, tenkrát ti přece pomohla.

Zaplatíš si, dobře, ale kolik to může stát? Deset nebo dvacet korun? Mám jen deset. Ale jak to udělám, když to bude stát víc? V čekárně bude jistě víc lidí, někdo bude vycházet, počkám, nepůjdu první a zeptám se, kolik doktorka bere. Když to bude deset korun, půjdu do ordinace, když víc, vrátím se domů.

Ani jsem nevěděla, že je to taková dálka. Benediktinská ulice. Úzká a strašlivě dlouhá, nejede tam tramvaj ani autobus, a doktorka bydlí až na samém konci. Nevadí, to ujdu, chodím přece takové vzdálenosti, a tam si odpočinu, sednu si v čekárně, to mě osvěží zas na další cestu. Kdybych byla zdráva, kdyby mi to šlo dobře, taková procházka by zrovna byla podle mé chuti, ráda chodím po starém městě, mám ráda tu spoušť neopravovaných koutů, starobu, rozpad, to mizející svědectví o tom, co tu kdysi bylo, ale nemoc promísí všechno, rozpustí jako voda cukr každou radost. A já jsem byla dobrý chodec, čtrnáct dní jsem prochodila po horách, den po dni, ze začátku s mužem, zůstával za mnou, já vpředu s batohem a on upocený vzadu, nakonec jsem chodila sama. Vlastně je člověku nejlíp samotnému, když se shora dívá na černé jezero, kde jako labuť plave uprostřed bílá kra, ty spády holého kamení k vodě, ve snu se mi pořád ještě zdá o horách, stojím pod nimi, pěkně oblečená, s turistickou výzbrojí, ano, to by snad někdy ještě bylo v mých silách, to bych mohla dokázat, ušetřit si na cestu a na oblečení, ale hory přede mnou jsou daleko a vysoko, nic není platná výzbroj, texasky ani vlněný rolák, tam se musí dojít pěšky, a moje nohy k tomu nejsou. V tom snu jsem si aspoň nasadila před oči dalekohled, hory přede mnou vystoupily blízké, jako bych se ocitla uprostřed nich, ale ze snu jsem se probudila s pláčem, věděla jsem, že jsem jen tam, kam mě mohl dovézt vlak nebo autobus, že se na hory dívám z dálky a že v nich nejsem.

Čekárna u lékařky je jako vstupní hala většího biografu, rozlehlá, podepřená sloupy, po straně pulty jako v bufetu, ale prázdné, nikde žádné občerstvení. Na podlaze hnědá guma a v místnosti zástup žen, ve frontě, jedna za druhou, hadovitě se ta fronta vleče prostředkem a končí u velkých zavřených dveří. Člověk za nimi tuší sál biografu, ale nejde o kino, jde o lékařskou ordinaci, i když i odtud se ozývají zvuky, jako by uvnitř právě běžel film, výkřiky, hlasy rozčilené a vzrušené. Stoupnu si na druhý konec fronty, poslední stojí mladá dívka, strašně se podobá zelinářce z letního stánku v naší ulici, kost a kůže, jen břicho vystouplé se kulatí pod šaty s nabranou sukní. Otočila se ke mně s radostí, že má s kým se bavit, ženy přicházely a vycházely, matka vede uplakanou dceru, ptám se, kolik lékařka bere.

– Osim… osum… osimdesat, breptala falešná zelinářka.

– Osmdesát korun? lekla jsem se.

– A sto, sto osjemděsjať.

– Sto osmdesát korun, zůstala jsem ohromená. – Vy jste Ruska? Ja gavarju pa rusky, řekla jsem. – No nět očeň mnogo. Smatritě, pletla jsem dohromady slova její i své mateřštiny, potřebuju k dobrému lékaři, víte – napůl rusky a napůl česky jsem jí líčila svoje obtíže, objímala mě a utírala si slzy. – Já mám strach, já se bojím. Nerozumí mi, pochopila jsem, a čeho se bojí? – Nepůjdu tam, mám strach, ja bajus. – Aha, vždyť tady jsou jen samé ženy, tohle přece je ženská lékařka, a nějaká baba pokoutnice, sto osmdesát korun, ta ví, zač je bere, ale že to jde tak rychle, jako u zubaře, fronta se hýbala a není ani nač si sednout, žádná židle. I já jsem tady kdysi byla, vzpomínám si už dobře, to jsme byli s mužem teprve krátce, potřebovali jsme peníze na byt, na nábytek, kdepak hned dítě, pomohla mi tenkrát, to je pravda, i když nábytek ještě nemáme a v pokoji místo lustru trčí ze zdi dráty, na které si náš syn pověsil na špagát papírovou holubici míru, co dělali ve škole.

– Ale teď mám dvě, říkám Rusce. Vzlyká na mém rameni. Včera se mě pětiletá dcera ptala, kdo z dětí mých a mé sestry se narodil první a jak to šlo za sebou, nejdřív Karel, Zdena, Klárka, vysvětlovala jsem, a ty jsi nejmladší. Nejmladší, ale nemusím být poslední, řekla. Třeba se tetě nebo tobě ještě něco narodí. Ne, už nechci, děsila jsem se.

– Dvě děti je dost, řekla jsem Rusce.

– Ale já nemám žádné, rozkřikla se a dívala se na mne nenávistným pohledem.

Šla jsem po schodech dolů, sto osmdesát korun, řeknu to mužovi, že k téhle ne. Je moc drahá a stejně by mi nepomohla, vždyť mou nemoc ani neléčí. Nesedla jsem si tam. Jak teď dojdu domů? Půjdu pomalu, hodně pomalu. Občas se opřu o zeď. Aspoň si můžu líp všimnout, co jsem při cestě tam přehlédla. V dvorech různé sklady, zastrčené kanceláře. Příšerný nepořádek. Bylo by tu co fotografovat. Jen tahle opadaná, orytá stěna, schody, které najednou vylezou ze zdi a zase v ní skončí. Ale ulice je dlouhá, strašně dlouhá. Půjdu tedy k našemu doktorovi do střediska, když se to nepovedlo; zas je to zadarmo. Jen kdyby nebyl takový flink. Má tam spousty lidí, jenže jemu je to jedno, místo aby se zeptal, co vás k čertu bolí, sám vykládá pacientům, že už je jedenáct a že ještě ani nebyl na svačině. Sedí u stolu a píše něco pro uklidnění, spíš pro svoje vlastní než pro její, jako že udělal všechno, co bylo v jeho silách. Na rentgenu není nic vidět, tep máte – no, ne normální, ale slušný. Zpod olysalé lebky, s plamínky v očích kdysi snad uhrančivých: a proč ho máte tak rychlý? Nemáte ze mě strach?

Teď už se radši přidržovat zdí, ale už je stejně konec. Poslední baráky. Ulice ústí do průchodu, za rohem zahnout a jsem doma. Zdvihla jsem oči. Průchod, nahoře kulatý jak dveře chrámu sv. Víta, byl neprodyšně uzavřen stěnou z jednolitého zrcadlového skla. Podívala jsem se stranou nalevo, do pravého úhlu, tam z Benediktinské vedl ještě jeden průchod. I tam jsem uviděla zrcadlovou stěnu, bez rámu, perfektně zasazenou do obílené zdi. Nikde škvírka, nikde skulinka, ani tady, ani tam. Ano, průchod se někdy zavírá, nevím, jestli jen v určitou denní hodinu anebo roční dobu, ale vždyť na cestě tam jsem tudy ještě šla. Tedy snad jen polední přestávka, od dvanácti do půl jedné. Jenže stát tady půl hodiny, to nevydržím. Viděla jsem se ve stříbrném skle, bože můj, že už jsem tak stará, vždyť mi ještě není tolik. Jiné ženské v mém věku vypadají jako mladice. Ale se zátarasem jsem se nemohla smířit, co si to jen vzpomněli, bylo by to tak snadné, stačilo by projít a být doma. Sednout si do křesla, vzít prášek, kdyby se mi udělalo špatně, někdy to poznám, až když si sednu, že dál by to už nešlo. Co teď, zpátky, takovou dálku, a kudy oklikou domů, těch ulic. Jen asi dvacet kroků zpátky je hospoda, vrátím se. Tam si sednu, počkám, něco si koupím, v nejhorším utratím těch deset korun, co jsem měla k doktorce. Je to dobré, nahoru vede jen pár schodů, a jedno místo, i když je tu teď kolem poledního plno, se jistě najde. U schodů zábradlí, přidržuji se. Tady u stolu při zdi je volno, jsou tu jen dvě židle, jednu číšník bere a dává k jinému stolu, na druhou si rychle sedám, aby ji taky nedal pryč. Vidím oknem na obě skleněné stěny, budu se dívat, jestli se zdvihnou nebo rozestoupí, jak je vlastně spouštějí, neumím to pochopit. Číšník přede mne hned klade talíř s jídlem, maso, knedlíky, omáčka, ani se nezeptá. Kolik může stát taková porce?

Něco k pití?

Pivo, říkám, ale proboha, to stojí někde i čtyři koruny, nakonec to bude plzeňské – ne, sodovku, opravuji se.

Ale on přede mne staví půllitr, – jen si pochutnejte, řekl přejícně. Nikdy nevypiju půllitr, dávám si malé. Co s tím mám dělat, je už pryč, kolik to může stát, počítám. Otvírám kabelu, je desetikoruna na svém místě? Měla jsem ji v postranní kapsičce, peněženku bych mohla snáz ztratit, ale celou kabelku přece ne, proto jsem ji už doma vyndala z peněženky a určitě jsem ji tam dávala. Kapsička je prázdná. Otvírám peněženku. Ani tam nic není. Jak je to možné? Znova prohlížím celou kabelu, nestrčila jsem ji do legitimace? Beru list po listu, nic. Nikde nic. Zavírám kabelu a dávám si ji na klín, jsem tak zvyklá, aby mi ji nikdo neukradl, ale teď už je to jedno. Jím pomalu maso, knedlíky a omáčku, upíjím pivo. Přicházejí noví hosté a rozhlížejí se po místě, obsadila jsem jedno z posledních. Stojí a čekají, postávají nad jedlíky a sledují, jak jim to ubývá z talíře. Ukrajuji z knedlíku stále menší kousky. Kolem mě už stojí kolik lidí a pozorují mě, zdá se jim asi, že se moc loudám. Vlastně nikomu nevěnují tolik pozornosti jako mně, nechci jim uvolnit místo, chci je zdržovat, jsem nápadná svou pomalostí a oni v ní vidí záměr, namířený proti nim. Už je jich kolem mě hradba, nevidím ani na stěny ze skla. Žvýkám a polykám čím dál pomaleji, v půllitru už nezůstalo nic a na talíři poslední kousek masa v kapce omáčky. Mezi hosty stojí také číšník v bílé haleně, a druhý, asi vrchní, s otevřenou taškou v ruce. Řežu nožem na talíři zbylý čtvereček na vláknité proužky. Bojím se zdvihnout hlavu a prohlídnout si ty, co jsou mi tak blízko, cítím za krkem jejich dech, jejich těla až u svých rukou, můžu jimi hýbat jen tak, že se těch natěsnaných těl dotýkám. Sálá z nich pach a teplo. Dávám do úst poslední nitku masa. Prázdný, umazaný talíř. Z toho už nikdo nesebere nic. Zbývá jen jedno: zaplatit, zvednout se a jít.

BABIČKA SE VRÁTILA

Hlavní ulice, střed města, pamatuje různé časy. Většinou jsou tu domky staré a nízké, něco se ubouralo a znova postavilo, i pár nových obchodů je tady, ale moderní a výstavné čtvrti rostou za městem, na polích, která donedávna rodila pšenici a oves.

Nic zvláštního, ta ulice. Ubohost, řekla bych, jít tu prvně. Ale já tu nejdu prvně. Nenarodila jsem se tady, dokonce ani ne v tomhle městě, na téhle ulici bydlím jen pár let, ke všemu vždycky jen polovinu roku; tu druhou trávím v jiném městě, to by mělo už být mým domovem. Jenže zrovna tahle ulice je pro mne hlavní třída mého života a zeměkoule. Do jílu na chodníku dneska už schovaného pod beton jsem čmárala panáky na skákání a ryla podpatkem dolík na kuličky, chodila jsem tudy do školy, házela mincí na čáru a v každém baráku měla kamarády. Na téhle ulici, kam až má paměť sahá, měla tři sta let starý doškový baráček s hospodářstvím moje babička, byl to nejstarší dům v městě, pro obdiv nebo pro smích, jak pro koho. Bydlel tu ovšem taky dědeček, ale ten zemřel deset let před babič-
kou.

Jdu od nádraží směrem k náměstí, náš dům je asi uprostřed. Ne už ten doškový, ale nový, jednopatrový, velký, honosný, jak se sluší na dům na hlavní třídě, Bílý dům, jak mu říká paní Zemanová, prodavačka z Elektry, s takřka bílou fasádou, trochu do žluta, ovšem, za pár let pěkně zčernala, aspoň na straně k silnici. Ulice je vylámaná do zubů, velkorysý plán určil staré domy zbourat a nové stavět o dvacet metrů zpátky, silnice se bude rozšiřovat, po stranách zeleň a tak dále, ovšem zbourejte stavby, jako je zánovní hospoda s deseti pokoji nebo rohák, zalomený do tří úhlů, barák místního architekta.

Ten náš už je zpátky, je z nejnovějších, zůstane tu na věky, aspoň je to tak v plánu.

To bych brala, to je taky můj plán, aby v něm na věky byla má matka, můj otec, sestra a její děti. Teď tu jsou všichni ještě a moje děti tam někde běhají po dvoře nebo lezou po stromech na zahradě. Muž sedí u svého stolu a pracuje, a já, když jdu po téhle ulici, mám dojem, že jsem na tom jediném místě světa, kde se mám podle náležitosti vyskytovat, jak v ulitě nebo krunýři, ze kterého se vzdalovat daleko a na dlouho je nejen nebezpečné, ale není mi to ani určeno.

Lekla jsem se. Před naším domem, na chodníku, ale i na silnici stojí houf lidí, zevlounů, dívají se do našich oken. Nevidím ta okna, dům je úplně schován za hospodou, před ním je parčík s růžemi, a v těch teď ti lidé šlapou, pokřikují na sebe, dívají se ke vchodu. Nějaké neštěstí. Něco se stalo. Už jednou jsem takhle šla od nádraží a před námi shluk lidí, na babiččin domek nebylo vidět, byl nejstarší, ale stál na tom samém místě co tenhle. Babička umřela, lekla jsem se tenkrát. Byla nemocná, šla jsem ji navštívit, bydleli jsme na druhém konci města. Ale co ti lidé tady, i kdyby umřela, proč se tu shlukli? Hoříte, řekla mi jedna paní, a opravdu, z doškové střechy se valil dým, hořel trám v komíně a od něj střecha, babička byla nemocná, topilo se jako nikdy, trám starý tři sta let najednou začal doutnat. Babičku vynesli k sousedce, pak odvezli do nemocnice, než přišla zpátky, moje matka dala opravit strop i střechu, hasiči jí část strhli, bylo tenkrát ten večer, co se to stalo, vidět ze sednice oblohu s hvězdami, ale matka to zařídila, vlastnoručně obílila stěny boulovaté vrstvami vápna, a ty byly bílené často, babička byla na pořádek fenomén, dvakrát za rok vynesla všechno z domu a vybílila ho až k půdě, moc věcí neměla, zbytečné vyhodila bez milosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čekání v zástupu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.