Copyright © Pavel Heřmánek, 2015

Cover © Karel Kárász, 2015

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2015

ISBN (ePub) 978-80-7425-401-7

ISBN (mobi) 978-80-7425-402-4

ISBN (PDF) 978-80-7425-403-1

Úvod

Mezi rozvíjejícím se Karlínem a sídlištěm Invalidovna, poblíž úpatívrchu Vítkova, se rozkládá rozlehlá budova karlínské Invalidovny. Ač sejedná pouze o jednu realizovanou devítinu z původních monumentálních plánůproslulého architekta Kiliána Ignáce Dientzenhofera, přesto nedostavěné torzo Invalidovny představujenejstarší a největší historickou stavbu v Karlíně. Zaslouží si tudížnemalou pozornost a také náš respekt. Nedejme se oklamat opravenouzdobnou barokní fasádou severního traktu, jež přitahuje pozornost lidí projíždějícíchtramvají či korzujících parkem v jeho bezprostřední blízkosti. Za novoufasádou, jíž vévodí sochy invalidů na vznosných rizalitech a jejichattikách, se skrývá starý svět. Stačí jen nahlédnout za roh.Navíc přízemí stavby bylo těžce postiženo srpnovými povodněmi v roce 2002 a je ve velmi špatném stavu.

Současný stav Invalidovny je tedy na pováženou a nepříliš vábný, i její budoucnost je na vážkách. Potenciální rekonstrukce by vyžadovala obrovské finanční prostředky s miliardovou dotací a také promyšlený architektonický plán. Situace okolo Invalidovny má v zásadě tři reálné alternativy. Je možné, že o ni projeví zájem určitá státní instituce a Invalidovna jí bude bezplatně vydána. Kdysi zamýšlený kampus Filosofické fakulty UK by byl přímo ideálním projektem pro samotnou budovu i Karlín. Ve druhém případě, při nezájmu státních institucí a samosprávných celků, bude Invalidovna rezortem obrany komerčně prodána a stane se z ní například luxusní hotel. To bohužel vypadá v dnešním finančně dravém společenském klimatu jako nejpravděpodobnější varianta. Ve třetím případě bude Vojenským ústředním archivem opuštěná budova chátrat a promění se postupně v rozpadající se ruinu a sídlo četných bezdomovců.

Ať tak či onak, Invalidovnu čeká nejistá budoucnost a život i pracovní ruch z ní může nadobro vyprchat. Právě proto chce tato publikace na budovu Invalidovny poukázat. Pokouší se především v četných příbězích nastínit, jak Invalidovna vznikla, co zažila, čím prošla, čemu a komu posloužila. To může totiž představovat určitou inspiraci pro její další reálné využití. Tato kniha je také vůbec prvním systematičtěji pojatým pokusem dějiny Invalidovny shrnout.

Badatel, který se dějinami tohoto objektu i vojenských invalidů zabývá, stojí ovšem před nelehkým úkolem. O budově, válečných invalidech či Strozziho nadaci existuje opravdu jen pár útlých publikací,1 obsáhlejších zmínek,2 článků^3 a jedna disertační práce o válečných poškozencích, kde je karlínská Invalidovna zmíněna.4 Nejen na internetu se samozřejmě nacházejí četné fotografie.5 O to více jsme se snažili vycházet z dochovaných archivních materiálů, jež dosud zůstávaly z větší části nepovšimnuty v útrobách Vojenského historického archivu.

Vycházeli jsme přitom z fondu „Vojenská Invalidovna Praha“ (Militärinvalidenhaus Prag, zkratka MIH), který se skládá celkem z 588 kartonů, 433 úředních knih a 276 podacích protokolů a není v současnosti archivně zpracován. Přitom jsou prozatím od sebe fyzicky odděleny materiály, týkající se starého fondu Invalidovny do roku 1918, a fond meziválečný. Starý fond čítá 508 kartonů (1857–1918), 208 cenných evidenčních knih (1803–1864), kde jsou kromě obyvatel Invalidovny zaznamenáni i tehdejší patentální invalidé, 133 úředních knih různých druhů (například cenná řada knih rozkazů z let 1828–1919) a 219 zpočátku mezerovitě dochovaných podacích protokolů (1822–1918). Na jiném místě je soustředěn fond meziválečné Invalidovny (1918–1938) o 44 kartonech, který nazýváme pracovně pro rozlišení „Vojenská Invalidovna Praha (Hořice)“. S tímto materiálem jsme pracovali především. Fond vojenské Invalidovny nepředstavuje úplně jednoduchý soubor archiválií. Vyznat se v něm vyžaduje jistou dávku trpělivosti a úsilí. Snaha se ovšem vyplácí, neboť lze v rámci některých dokumentů nalézt materiály ještě z 18. století či z 1. poloviny 19. století.

Jak k Invalidovně přistupujeme? Přes jistou izolaci obyvatel a svébytnost karlínského ústavu byla budova se svým okolím včleněna do života Karlína, Prahy i celé země. Nemohla se tedy od běhu dramatických událostí a válek, kterých nebylo během 18. a 19. století málo, nijak uchránit. Dějiny Invalidovny a příběhy jejích obyvatel vlastně velmi zajímavě a z netradičního úhlu pohledu ilustrují osudy naší mnohdy těžce zkoušené vlasti a slouží jako citlivý indikátor sociální péče o válečné invalidy a poškozence. Invalidovna představovala především místo, kam lidé přicházeli, aby nemuseli žebrat nebo živořit v bídě a starobě, kde se lidé rodili, umírali, léčili, učili, modlili, bydleli a pracovali, prostě prožívali v ní svůj příběh či jeho část. Kniha tedy rozhodně nepomíjí důležitá rámcová témata, snaží se ale především postihnout vybrané a dokumentovatelné příběhy konkrétních lidí na pozadí určitého dějinného rámce.

Struktura knihy má svou vnitřní logiku, čtenář však nemusí číst nutně vše, co se mu předkládá. Jaká je tedy nabídka? První kapitola shrnuje příběh Strozziho nadace ve vztahu k Invalidovně. Nikoli náhodou, hraběcí nadace totiž tvořila nejdůležitější rámec života ústavu. Příběh nadace trval 294 let, vybrali jsme tedy jen několik témat. Čtenář tak může proniknout blíže k osudům Petra Strozziho a jeho závěti, může sledovat vznik samotné Invalidovny nebo problematiku nadačních pozemků západně i východně od ústavu ve vztahu k urbanismu na konci 19. století a ve 30. letech 20. století. Budeme se ale třeba věnovat i karlínskému fotbalu, nepříliš známým dějinám nadace a Invalidovny za Protektorátu Čechy a Morava a skončíme až v roce 1952. Tehdy totiž Strozziho nadace zanikla jako právnická osoba.

Stěžejní část knihy představuje její druhá kapitola, která se snaží přiblížit každodennost ústavu, tedy jak se v Invalidovně žilo, kolik chovanců se v ní nacházelo, jaká byla struktura obyvatel, co lidé z Invalidovny dělali, jak se bavili, jak vypadala duchovní správa ústavu (včetně života duchovního Josefa Vampoly), jak se vyvíjel hřbitov u úpatí Vítkova, jaké bylo materiální zabezpečení obyvatel ústavu a podobně. Tato kapitola se snaží co nejvíce proniknout ke konkrétním obyčejným i neobyčejným lidem, kteří v Invalidovně žili a třeba i zemřeli. Dozvíme se tak leccos o staré trafikantce Anně Wurmové, o předválečných invalidech Josefu Velíškovi a Janu Wolfovi či o řadě válečných poškozenců a jejich trampotách nebo deliktech. Řada příběhů nepostrádá drsnost a tragiku.

Z dějin 18. a 19. století se dochovaly opravdu spíše střípky, ve 20. století se již daří dávat dohromady ucelenější příběhy a rekonstruovat detailnější průběh událostí. Další kapitoly se tudíž věnují problematice dějin Invalidovny po roce 1918. Třetí kapitola podrobně přibližuje převrat v Invalidovně na konci října 1918, kdy se brojilo proti rakouským důstojníkům. Věnuje se hlavnímu hrdinovi převratu , prvnímu veliteli ústavu i nejvíce nenáviděnému rakouskému důstojníkovi a jeho metodám.

Čtvrtá kapitola se snaží podrobně rekonstruovat spor o Invalidovnu a o Strozziho nadaci na počátku dvacátých let 20. století mezi Ministerstvem národní obrany a Ministerstvem sociální péče. V jejím rámci se něco dozvíme o životě druhého a třetího velitele Invalidovny (Vladimíra Michla a Josefa Mandause) a zařadili jsme zde i medailonek zakladatele moderní péče o válečné invalidy a poškozence Ondřeje Kypra. Tato kapitola má spíše odbornější ráz, ale nevyhýbá se pestrým životním příběhům protagonistů či některým peprnějším detailům.

Pátá kapitola shrnuje postupnou ztrátu významu ústavu v době funkčního období jeho čtyř posledních velitelů, věnuje se ubývání invalidů a jejich přestěhování do nového azylu v Hořicích v Podkrkonoší; využívá přitom i četné dobové články. Ruku v ruce s tím sleduje postupnou proměnu budovy ve Vojenské muzeum a Vojenský archiv Památníku osvobození, po 2. světové válce Vojenský ústřední archiv.

Šestá kapitola se znovu vrací ke konkrétním osudům a pokouší se o systematičtější popis vrstvy vyšších invalidních důstojníků, kteří žili v karlínském ústavu po roce 1918. Soustřeďuje se zejména na život jednoho z nich, na osudy invalidního majora ve výslužbě Jindřicha Bláhy (1875–1926). Tato kapitola je v knize vlastně nejpodrobnější rekonstrukcí jednoho individuálního příběhu, neboť k Bláhovi se dochovala celá řada emocionálně laděných výpovědí.

Kniha rozhodně celé téma Invalidovny a vojenských invalidů nevyčerpává. To ani nemůže a nechce, už vzhledem k rozsáhlosti nezpracovaných fondů, dochovaných ve Vojenském historickém archivu, popřípadě v dalších archivech. Není ani v silách jednoho člověka všechny materiály projít. Velké množství otázek tak zůstává nadále otevřeno, nezodpovězeno nebo nepoloženo. Čeká tedy na další badatele a zájemce o dějiny karlínského ústavu a válečných invalidů z řad odborné i širší veřejnosti.

Kapitola první
Příběh Strozziho nadace
a karlínská Invalidovna (1658–1952)

U rozlehlé karlínské Invalidovny vítá příchozího pomník hraběte Petra Strozzihoz roku 1898 od profesora hořické kamenické školy Mořice Černila. Busta byla vytesána z tyrolského mramoru podle vídeňské podobizny šlechticez roku 1663. Barokně řešenému podstavci posloužil hořický pískovec. Na něm čteme zlatým písmem provedený latinský nápis, zdůrazňující šlechticovy velkézásluhy ve prospěch invalidů, s odkazem na rok 1658 a Strozziho „pravou lidskost“ (vera humanitas).6Právě v roce 1898totiž uplynulo 240 let od sepsání závěti hraběte Strozziho, cožchtěl tehdejší velitel Invalidovny a ctitel historických tradic plukovník AloisViditz von Auenstein pomníkem připomenout. A opravdu, bez kšaftu hraběteze 3. srpna 1658 by nebylo jeho nadace, bez Strozzihonadace, ať už byly původní záměry hraběte jakékoliv, by nebylokarlínské Invalidovny a péče o válkou postižené, zestárlé a chudévysloužilce a jejich rodiny. Jednoduchá rovnice hned na úvod. Právemtedy invalidé každý rok 6. června kladli před Strozziho pomníkvěnce a jeho památku si v tento den připomínali důstojníci z Invalidovny slavnostní hostinou.

Strozziho nadace nekončí vznikem a prvním obydlením Invalidovny v roce 1735, ani postavením a odhalením pomníku hraběti v srpnu 1898, či odchodem invalidů do Hořic v Podkrkonoší v květnu 1935. Nadace kupodivu přežila i 2. světovou válku a její definitivní konec přichází až v roce 1952, příznačně v době komunistické totality, kdy končilo vše nápadně svébytné. Nadace tedy trvala celých 294 let. To je jistě úctyhodná historie téměř tří staletí českých dějin. Historie plná výkyvů a někdy i negativních tendencí, které však nemohly nikdy zakrýt v podstatě dobročinný a veskrze lidský, pozitivní účel Strozziho odkazu.

Karlínští invalidé a zaměstnanci Invalidovny vzdávají ve výroční den (6. června) v sadech před touto budovou hold hraběti Petru Strozzimu, zakladateli vojenské invalidní nadace trvající téměř 300 let

Na počátku stál barokní šlechtic a polní podmaršálek z florentského rodu Strozziů, profesionálních bankéřů a válečníků.7 Jak se florentští šlechtici uchytili právě v Čechách? Petrův otec Giacomo (Jakub) Strozzi se dostal do naší vlasti poměrně jednoduše. Za prokázané služby za dlouhé třicetileté války byl českým králem a římským císařem Ferdinandem II. odměněn panstvím Hořice a Třebovětice se vším příslušenstvím. Jednalo se o konfiskovaný majetek proslulého frýdlantského vévody a císařského generalissima Albrechta z Valdštejna, zavražděného, jak známo, roku 1634 v Chebu. Jeho četné statky Ferdinand II. rozdával svým věrným, a jedním z nich byl i císařský generál, komoří, polní podmaršálek a posléze „zjednaný“ plukovník Jakub Strozzi, jenž se tituloval jako hrabě ze Schrattenthalu. V darovací listině z 19. května 1635 tak čteme, že císař bere při svém daru: „v úvahu…vytrvalé věrné služby, které nám, našemu veleslavnému arcidomu a ku všeobecnému dobru za přerůzných příležitostí po mnohá léta co nejvýhodněji konal blahorodý náš komoří polní podmaršálek a milý poddaný Jakub Strozzi…a ještě za to se stejnou věrností a pílí co nejposlušněji konati chce…“.8 Inu, věnovaný majetek zavazoval Strozziho k další službě veleslavnému rakouskému arcidomu.

Petr Strozzi (1626–1664) nakonec otcovské statky darované ve víru třicetileté války zdědil (další dědic, jeho mladší bratr Oktavián, zemřel v mladém věku) a tituloval se jako hrabě na Hořicích, Třebověticích a Třeměšovci. Jaké byly ve stručnosti jeho osudy? Po obvyklé průpravě ve šlechtických rodinách se Petr věnoval diplomacii a vojenské kariéře ve službách tří habsburských vládců – předčasně zemřelého Ferdinanda IV., dále pak Ferdinanda III. a Leopolda I. Habsburského. Prvorozený syn Giacoma a Octavie Strozzi se ještě jako mladíček stihl zúčastnit dlouhé a pustošivé Třicetileté války. Od roku 1645 působil jako diplomat v družině císařského vyslance Maxmiliána z Trauttmansdorfu v Münsteru a Osnabrücku, kde se složitě vyjednával Vestfálský mír. Od roku 1647 nastoupil službu v císařském vojsku proti Švédům v pluku polního podmaršálka Viléma Voyta z Hunoldštýna. Ve svých třiceti letech (1656), osm let po skončení třicetileté války, zřídil Petr Strozzi vlastní pěší pluk o dvanácti setninách, se kterým táhl pod velením polního maršálka hraběte z Enkevortu do Itálie.

O rok později došlok jednomu z klíčových okamžiků pro osud nadace. Strozzi bylvážně raněn právě v Itálii v bitvě u Alessandria dellaPaglia. V následujících týdnech se ze svého zranění vzpamatovával a přitom měl dost času na přemýšlení. Důkazem je první osudověznějící věta jeho testamentu:„Poněvadž v tomto pomíjejícím životěnic není jistého, než smrt, leč hodina její jest nejistá…“. Text kšaftu má však své nečekané pokračování:„a poněvadžjá hrabě Strozzi…jsem toho náhledu, že by o dočasnýpozůstalý majetek spor a nesrovnalosti mezi příbuznými vzniknouti mohly, cožčasto jedny nebo druhé ve zkázu uvádí…tedy k zamezenítoho všeho po dobrém a dlouhém uvažování…beze vší překážkyučinil jsem tímto svůj testament…“.9Motivace Strozziho a jehonadačního odkazu má tedy kromě té metafyzické i tuto řekněmeponěkud přízemní motivaci. Ochránit lidumilným a zbožným odkazem majetek předziskuchtivými příbuznými. Nebo se jednalo jen o dobový zvyk, jakzdůvodnit dobročinnou nadaci?

Nic nám nebrání se domnívat, že ve chvílích odpočinku a meditace o životě a smrti a její neodvratnosti začal hrabě uvažovat o zabezpečení válečných invalidů, kterých jistě viděl během své dosavadní vojenské služby nemálo a jejich osud mu nebyl lhostejný. To se rozhodující měrou promítlo do závěti z 3. srpna 1658 (den nalezení svatého Štěpána). Strozzi ji sepsal, když pobýval na návštěvě na zámku v Dymokurech, ve třicátém druhém roce svého života. V závěti vyjádřil svá přání ohledně pohřbení v rodinné hrobce u vídeňských augustiniánů, myslel na svou matku Oktavii, jíž odkázal statek Třebovětice, a také na svou manželku Marii Kateřinu, které odkázal všechno své jmění a skvosty. V případě, že by se vdala, vstoupily by ve hru ustanovení svatební smlouvy. V sedmém a devátém článku závěti pamatoval Strozzi i na své příbuzné, kterým odkázal různé finanční hotovosti, takzvané legáty.10

Pro dějiny nadace byl ale klíčový až závěrečný desátý článek kšaftu, jehož podstatnou část uvádím v překladu správce hořického velkostatku a autora publikace o Strozziho nadaci (1901) Josefa Krubnera. Zaznívá tedy stará čeština: „Co přes tyto legáty (odkazy příbuzným) a dluhy pozůstalostní zbude a zůstane mým, ať nemovitý, nebo movitý, buď v královstvím Českém, buď kdekoli jinde ležící nebo v požadavcích spočívající majetek nynější a co bych ještě příště skrze požehnání Boží nabyl, z toho nic nebudiž vyňato – ustanovuji ve všem za svého universálního dědice pana Arnošta Vojtěcha… kněze kardinála z Harrachů… arcibiskupa v Praze… jej jako arcibiskupa v Praze s arcibiskupskou kapitulou i arcibiskupy po něm následující a primatáře v této říši poslušně prosím a jemu svěřuji, aby sestárlí chudí důstojníci a vojáci, kteří ve službách válečných zneschopněli, z mého majetku a na něm ve dvou (co do požitku) rozdílných třídách potud a tolik – jak statek a majetek můj a výtěžek z toho po zaplacení legátů a obsluha těch vojínův a hospodářství toho dopouštěti bude, zaopatřováni byli jídlem, nápoji, šacením a jinými potřebami, aby na tom žili a nuceni nebyli po věrných a dlouholetých službách válečných žebrati nebo docela ve zkázu přijíti.

V tento můj pozůstalý nadační ústav nebudiž nikdo přijat, kdo bynebyl zároveň římsko-katolického, jedině spasitelného náboženství a toliko tací,buďtež vždy ochotně v ústav ten přijati, kdož zmrzačili nejinak než jedině ve vojště Nejjasnějšího arcidomu Rakouského. Každý mápokud možno společně slyšeti denně mši svatou, ráno a večerpřed jídlem a po jídle dle křesťanského obyčeje se pomodliti,a také v ostatním životě jen život věčný na pamětimíti… prosím svého Nejmilostivějšího Císaře a dědičného krále a pána,aby nad touto mou poslední vůlí – zůstane-li v platnosti –Svou nejmilostivější ochrannou ruku držeti ráčil…“.11

To vše platilo v případě Strozziho bezdětnosti. Kdyby měl Strozzi právoplatné potomky „…má tento testament ipso jure et facto býti ničím a zrušen“.12 Poslední vůle šlechtice ukazuje úctu vladařskému rodu, více však jeho zbožnost a oddanost církvi. Invalidé měli podle závěti vést řádný život, modlit se podle křesťanského obyčeje ráno i večer a společně se účastnit každý den mše a pamatovat na život věčný. Ostatně nadace platila jen pro vojáky „jediné samospasitelné katolické víry“ a nadační ústav měl spravovat pražský arcibiskup s kapitulou jako univerzální dědic. V závěti je výslovně jmenován arcibiskup Arnošt Vojtěch z Harrachu. Proč byl správcem jmenován právě pražský arcibiskup, vysvětluje Antonín Novotný ve svém článku o péči o vojenské invalidy do počátku 18. století jeho snahou o rozšíření vlivu v oboru dobročinných a chudinských nadací. Harrach tak například svolil k založení hospitálu svatého Jana Křtitele u Vody na Malé Straně v roce 1661 a o dva roky později schválil přenesení hospitálu svatého Pavla z Poříčí do domu Templ u Týnského chrámu. Bojoval tak proti „rozpínavosti Jesovitů, v níž správně viděl zmenšování své duchovní pravomoci“. Zároveň uplatňoval na nadačních statcích svá patronátní práva k farám, což usnadňovalo rekatolizaci, revitalizaci far a jeho vliv na farníky.13

Strozzi ve svém odkazu prokázal však kromě jiného především mimořádné sociální cítění a lidskost, která byla vyzdvihována i v pozdějších dobách. Jak jsme již uvedli, ne nadarmo čteme na jeho pomníku zlatým písmem vytesáno „vera humaninate“ – pravou lidskostí. Hrabě tak poněkud boří zažitý stereotyp bezohledných cizáckých a ještě k tomu katolických barokních šlechticů trýznících a vykořisťujících po Bílé Hoře (1620) nebohé české nekatolické poddané. Ostatně, co se týče péče o poddané, pozadu nezůstala ani Strozziho manželka Marie Kateřina. Ta 22. prosince 1699 založila zbožnou nadaci u hořického kostela pro chudé na svém panství, tedy „…pro ty, kteří nemohou výživu si obstarati a nemají svých příbytků a vlastních prostředků k živobytí“ .14 Odkaz platil de facto pro čtyři chudé muže a čtyři chudé ženy z Hořic, Třeměšovsi a Horní Dobré Vody k zabezpečení jejich základních potřeb. Nadace podle zachovaných dokumentů z fondu Ministerstva národní obrany (1952) fungovala ještě v roce 1947.

Strozziho nadace také mohla vyplnit bílé místo v sociálních službách státu. Péče o zestárlé vojáky a invalidy tehdy ještě neexistovala ani ve vyspělejší západní Evropě a hrabě svým nadačním odkazem, respektive jeho základní myšlenkou, možná předběhl i slavný projekt Ludvíka XIV. na Hôtel des Invalides v Paříži. Strozzi především reagoval na neutěšenou realitu vojenského života. Pokud totiž nedosáhli vážným zraněním postižení vojáci či staří chudí vysloužilci na určitou ochranu ve vrchnostenských či soukromých službách (například jako ne příliš oblíbení biřici či drábi) nebo ve špitálech, starobincích či zvláště v chudobincích (lazaretech), byli odkázáni na žebráckou hůl. Nutno poznamenat, že větší oblibě se těšil vojenský invalida jako žebrák než jako biřic. Někteří invalidé ale opravdu přicházeli „ve zkázu“ a zemřeli bídou, mrazem, hladem či žízní nebo onemocněli a bez péče neměli šanci na přežití. Vždyť jak křehké je zdraví lidské ještě dnes, natož v 17. století.

Jesice otázkou, jestli neměla být Strozziho nadace opravdu spíše skromnějiladěným ústavem pro poddané – vysloužilé a invalidní vojáky z hořickéhopanství a okolí, nebo už od počátku představovala široce koncipovanýnadační projekt. Autor spisu o Strozziho nadaci Josef Krubner zastáváspíše první názor a smysluplně ho i zdůvodňuje.15To, jak přesně a jak široce hrabě svou nadaci zamýšlel, užse asi nedozvíme. Pro stát začínala být nadace atraktivní ažpozději, když její jmění utěšeně rostlo a lákalo tureckými válkamiždímaný centrální fiskus habsburského státu. Ten ho využil pro lidumilnéúčely a zbavil se tak nelehké sociální otázky, která seuž v ostatních evropských zemích dávno řešila. Koneckonců není právětoto na lidských dějinách zajímavé, když původně skromný účel a záměr se může v jiných souvislostech a s časovým odstupemproměnit ve velký projekt? Strozziho daleko menší busta mohla alestejně tak dobře stát před malou invalidovnou v Hořicích.

V rámci přemýšlení o Strozziho nadaci jsme úplně zapomněli na samotného hraběte a jeho život. Strozziho další osudy po sepsání testamentu se odehrávaly plně v rytmu jeho diplomaticko – vojenské kariéry. Ke konci padesátých let 17. století se účastnil pod hrabětem Montecuccolim válečného tažení proti Švédům v Polsku a pomocného výpadu ve prospěch dánského krále. V roce 1660 se stal hrabě císařským vyslancem u braniborského kurfiřta a podílel se na vyjednání Olivského míru (3. května 1660), který švédsko-polskou válku ukončil. Již v hodnosti polního podmaršálka byl pověřen v roce 1663 diplomatickou misí do Paříže. Možná se na dvoře krále Slunce Strozzi zmínil o své závěti ve prospěch invalidů a přiměl barokní kavalíry z okruhu Ludvíka XIV. ke stejným myšlenkám. Po návratu se Strozzi účastnil pod vedením hraběte Zrinyho obléhání Turků v hradu Kanizsa, kde utrpěl 20. května 1663 při výpadu nepřátel nepříjemné zranění ramene.

V šedesátých letech 17. stol již operovala na habsburské půdě vojska tureckého velkovezíra Ahmeda Köpröliho, a to se stalo Strozzimu osudné. Po zprávách o blížící se armádě velkovezíra bylo od obléhání Kanizsy upuštěno a vše se chystalo ke střetům s Turky, kde Strozzi nakonec nalezl svou smrt. Mladý šlechtic zemřel 6. června 1664, a to poněkud nešťastně zbloudilou kulkou po vítězné bitvě u řeky Mur, kde se tvrdě bojovalo o malý říční ostrov. Jak se mohlo stát, že právě po vítězné bitvě? Strozzi děkoval svému vojsku za vítězství a odvahu v boji s Turky, defiloval přitom před shromážděnými vojáky a byl nečekaně skolen z koně kulí jakéhosi skrytého Turka. No řekněme dosti netypická smrt vedoucí k myšlence, že ani po vítězné bitvě by si člověk neměl být příliš jistý životem.

Petr Strozzi byl pohřben na vlastní přání vyslovené v závěti u vídeňských augustiniánů v rodinné hrobce v dvorním farním chrámu svatého Augustina. Bylo mu 38 let. Chtělo by se říci pouhých 38 let, ale vezměme v úvahu, že šlo o válečníka, který musel s variantou náhlé smrti v boji reálně počítat, jen její hodina byla nejistá.

Strozzihomanželka Marie Kateřina rozená Khevenhüllerová z Frankenburku zemřela až v roce 1714, tedy padesát let po svém muži! Podruhé sejiž nevdala, zemřela tudíž bezdětná, čímž byl nadační majetek uvolněn. Dvanáct let před svou smrtí, v roce 1702, navíc paníKateřina učinila důležitou poslední vůli, v níž ve dvacátém článkusvého kšaftu odkázala nadaci statky Třeměšoves, Horní Dobrou Vodu a dvůr Mlázovice a vše své movité i nemovité jmění „…proony ubohé a nemajetné vojíny a důstojníky, a po způsobua ve formě, jak to můj v Bohu odpočívající manželbyl ustanovil a nařídil“16(v případě úhrady dluhůvěřitelům určila hraběnka k prodeji statek Třeměšoves). Ale nejen to.Již rok po nešťastné smrti svého manžela odkoupila vdova Kateřinaod univerzálního dědice a správce nadace kardinála a arcibiskupa Harrachaurčité manželovy statky, které byl prelát nucen prodat, aby vyrovnalStrozziho odkazy a nemalé dluhy za finančně náročné vedení jehopluku. Výtěžky z nadačních statků se tak nejen dobročinným zásahemvěrné manželky shromažďovaly.

Nadaci totiž navíc štědře obdarovávali další donátoři. Hrabě Maxmilián Vavřinec ze Starhemberka věnoval v roce 1688 ve své závěti z 8. října nadaci celých 40 000 zlatých a několik odkazů učinil ve své závěti ze 7. srpna 1721 i císařský komoří hrabě Bernard Jiří Mikosch (celkem téměř 24 000 zlatých). Ty byly vyplaceny nadaci až v roce 1753 a 1780, kdy karlínská Invalidovna již sloužila svému účelu. Strozziho nadaci podporovali nadále různí donátoři. Finanční obnos tedy utěšeně rostl, avšak Strozziho nadační záměr zůstával nerealizován.

Mezitím v Evropě vznikají první Invalidovny, především vzorový a proslulý Hôtel des Invalides v Paříži (Léonel Bruant, Hardouin Mansart), ústavy v Hesensku (1706) a na britských ostrovech v Londýně (Chelsea) či v Dublinu. Proto český král a císař římský Karel VI. Habsburský nechtěl zůstat pozadu a 27. května 1728 rozhodl o vzniku Invalidovny, a to právě z prostředků bohaté Strozziho nadace. V duchu ostatních evropských invalidoven, kdy budova stojí v těsném sousedství centra metropole, bylo vytipováno takzvané Špitálské pole poblíž hlavního města, pozdější první pražské předměstí Karlín (původně Karolinenthal, 1817). Hořické panství bylo z důvodů odlehlosti zamítnuto, a to i přes Strozziho výslovné přání, aby invalidé byli živeni „na jeho statku“, což budou vždy zdůrazňovat zastánci invalidního azylu v Hořicích.

V Praze kromě Špitálskéhopole přicházel v úvahu i Smíchov či zahrada a prostoryMichnova paláce na Újezdě. Nesmíme opomenout, že ještě před samotnýmrozhodnutím císaře Karla VI. o zřízení Invalidovny rozvažovalo pražské místodržitelstvípoužít Strozziho nadaci na zřízení Všeobecného ústavu pro chudé a sirotky po vzoru vídeňskéhoGeneral Armen- und Waisenhaus. Díky rozvážnémuodporu správce nadace arcibiskupa Ferdinanda Khünburga a komisařů nadace JanaArnošta hraběte Schaffgotsche a Václava Arnošta Markvarta z Hrádku k tomu nakonec nedošlo. Samostatnost Strozziho nadace tak zůstala uchráněna.17

Právě pražský arcibiskup Ferdinand Khünburg, který se tolik zasloužil o svatořečení českého barokního idolu Jana Nepomuckého (1729), zakoupil jako „testamentární administrátor Strozziho nadace“ vytipovaný pozemek za špitálskou branou. Ten patřil od roku 1217 pražským křižovníkům s červenou hvězdou, zastoupených velmistrem řádu Františkem Böhmem, a pěti dalším soukromým majitelům, kteří na něm měli ovocnářské či zelinářské zahrady, vinice, lom, studny a pole. Arcibiskup přitom složil sumu přes 35 000 zlatých. Svědky odkoupení byli významní šlechtici – císařští komisaři Strozziho nadace – již zmíněný Jan Arnošt hrabě Schaffgotsch, František Josef hrabě Černím z Chudenic, Václav Hložek ze Žampachu, taktéž zmíněný Václav Arnošt Markvart z Hrádku a dva svědci z řad měšťanů. Pro přehled zhotovil zvláštní mapu dotyčných pozemků zemský zeměměřič Jan Jakub Knittel.18

Stavební plány budovy předložili vídeňský architekt Tommaso Erhardo Martinelli (pozdějšístavitel invalidovny v Budapešti) a zejména vynikající a tehdy velmipopulární architekt Kilián Ignác Dientzenhofer. Ten od roku 1730 po Tomáši Haffeneckerovi zastával funkci dvorního stavitele (Hofbaumeister) na Pražském hradě.Kilián Ignác neváhal zavést svůj monumentální projekt, z něhož sezachovaly v archivu křižovníků s červenou hvězdou tři velmi zdařiléa precizní výkresy tuší, císaři Karlu VI. do Vídně osobně.A nakonec „překvapivě“ vyhrál. Jeho velkorysé plány byly schváleny císařem16. května 1731. V té době právě Dientzenhofer, samostatně činnýod roku 1716, realizoval barokní chrám Maří Magdalény v oblíbenýchlázních Karlovy Vary, proslulý kostel svatého Mikuláše u kláštera benediktinůna Starém Městě nebo svůj soukromý letohrádek na Smíchově (Portheimka)a profesní dům u kostela svatého Karla Boromejského na Karlověnáměstí. Byl tedy opravdu nesmírně pestře pracovně vytížen na různýchmístech, což pro něj bylo typické.

Invalidovna se měla v Dientzenhoferových monumentálních představách stát obrovským sociálně vojenským ústavem pro téměř 4000 osob. Měla se skládat z devíti rozsáhlých dvorů, jimž měl vévodit ústřední kostel, respektive barokní chrám s kupolí propojený se sousedními křídly jednotrakty chodeb. Ostatně chodby v podobě otevřených loggií by lemovaly všech devět uzavřených dvorů. Severnímu průčelí dlouhému tři sta metrů by dominoval velký vstupní rizalit (spíše však malý palác). Součástí projektu byly velké jídelny (refektáře) a kuchyně, rozlehlé nemocnice s výklenkem pro oltář, společenské sály, dvory s kašnami a zahradní úpravou. Základem půdorysu všech křídel kromě severního traktu byla specifická – devíti poli klenby zaklenutá – obytná jednotka pro četu invalidů. Z ní se dalo vstoupit na takzvaný galeriový byt pro invalidy s rodinami či velící poddůstojníky.

Dientzenhofer se samozřejmě mohl formálně inspirovat pařížským vzorem čili Bruantovou dvorovou dispozicí s otevřenými arkádami a Mansartovým centrálním kostelem. Náplň jeho projektu v brožuře o karlínské Invalidovně velmi podrobně rozvádí architektka Augusta Müllerová.19 Dientzenhoferovo pojetí invalidní jednotky pro více než třicet lidí je ale naprosto specifické a originální a i celkové dimenzování a rozvržení obrovské budovy nemá obdoby. Pokud by byl Dientzenhoferův projekt realizován, vyrostla by v Praze největší Invalidovna v Evropě a snad i na světě.

V roce 1731 po schválení plánů se upravoval terén stavby na základě měření zemského měřiče Jana Jakuba Knittela. Základní kámen k Invalidovně pak položil sám vládce Habsburské monarchie Karel VI. dne 15. srpna 1732. Stalo se tak měsíc poté, co při lovu v Brandýse nad Labem omylem zastřelil svého tajného radu knížete Adama Františka ze Schwarzenberka.20 Poklepání kamene tedy patřilo ke šťastnějším činům barokního Habsburka v Čechách. Karel VI. se v Praze zastavil vlastně bez slavnostního uvítání, „na zapřenou“, vyprovázejíc svou choť na léčení do tehdy i dnes oblíbených Karlových Varů.

Stavělo se nakonec až do 17. května 1737, i když stavba byla použitelná a obyvatelná již o dva roky dříve, kdy se do ní nastěhovalo prvních dvě stě obyvatel neboli „churavců“. Datum 1735 bylo prý na památku napsáno na kachel na jednom ze světlíků Invalidovny, což dnes již nelze dohledat. Účty stavebních prací, vedené finančním úředníkem pražského arcibiskupství Janem Adamem Oeserem, zůstaly zachovány pro léta 1731–34. Podle nich se dovážel stavební kámen z Proseka a ze svahu Žižkova, vápenec k pálení vápna z Bráníka a dříví z Berouna. Pod vedením projektanta řídil stavbu zednický mistr Kašpar Mayer a tesařský mistr Ondřej Seits. Do roku 1737 se prostavělo necelých 170 000 zlatých a dokončen tak zůstal jen jeden severovýchodní dvorec z plánovaných devíti. Stavební komise vypočítala, že celý realizovaný projekt by podle Dientzenhoferových plánů stál přes milión zlatých a stavělo by se ještě přibližně čtyřicet let.21

Po dokončení by barokní Invalidovna pohltila obrovský prostor. Jako virtuální čtverec o délce stran tři sta krát tři sta metrů by se v současné době táhla až na kraj revitalizovaných Kaizlových sadů k činžovním domům, jež by zčásti obsáhla, a odtud dále v pravém úhlu jižně až k úpatí Vítkova. A to nemluvíme o přilehlých zahradách, parcích či hřbitovu v jejím okolí…

Původní plán musel být tedy projektantem upraven, zvolila se jiná střecha, centrální kostel byl nahrazen skromnou dvoulodní kaplí svatého Kříže na místě původně zamýšleného refektáře. Do budovy se včlenila do západního traktu nemocnice, do přízemí napravo od vchodu kantýna, krámy, důstojnické kasino, herna a salón. Průčelí se dostalo méně plastické výzdoby bez vstupů se sochami a sloupy s volutami. I tak je ale karlínská Invalidovna svými rozměry úctyhodnou stavbou, nejvýznamnějším a největším světským projektem jednoho z nejvýraznějších architektů českých dějin, který podle odhadů historiků architektury mohl projektovat až na dvě stě staveb.22 Už jen proto je Invalidovna hodna záchrany a úcty. Nezapomeňme, že je také nejvýznamnějším plodem Strozziho nadace, k jejímž dějinám se opět vrátíme. Dějiny nadace totiž tvořily důležitý vnější rámec vývoje v samotné Invalidovně.

Správu nadace měl nejdříve na starosti pražský arcibiskup, jak jsme již dříve viděli v případě kardinála Harracha a arcibiskupa Khünburga. Ke změně došlo v rámci centralizačních reforem za vlády první ženy na habsburském trůně – Marie Terezie. Tehdy byl roku 1743 ustanoven významný český šlechtic Štěpán Kinský ředitelem veškeré péče o invalidy ve státě. Následně byl 28. března 1750 v duchu osvícenského absolutismu a unifikačních tendencí zaveden generální systém invalidní. Vlastníkem všech nadačních nemovitostí zapsaným v zemských deskách a gruntovních knihách se stal „c. k. invalidní ústav“. Jen dosazování kněží k farám na hořickém panství zůstalo pražskému arcibiskupovi. Vrchní správu všeho nadačního jmění převzala státní invalidní komise a správa Invalidovny byla svěřena vojenskému veliteli. Prvním z nich se stal 10. listopadu 1750 generální strážmistr František z Gallhau, který spravoval Invalidovnu spolu s komisí. V ní působili dva podplukovníci, setník-auditor (soudce), setník-účetní (finance), vojenský polní komisař jako pokladník, 6 dalších důstojníků a tři chirurgové. Tato komise, na níž se invalidé hojně obraceli,23 se v dobových pramenech nazývá „Invalidenhaus -Kommando“.

Nadace tvořila v tomto systému vlastně jen vedlejší pramen příjmů státního invalidního fondu, její jmění bylo vykazováno alespoň formálně vždy odděleně. Po finanční krizi v roce 1811 a zmenšování příjmů z nemovitostí, se nadační jmění vtělilo 4. srpna 1814 definitivně ve státní invalidní fond (takzvaná inkamerace fiskem). Výnosy nadačního jmění a úroků totiž nestačily na finanční pokrytí nadačních míst, vypomoci tudíž musel stát, jenž celkem logicky neviděl důvod evidovat nadaci nadále odděleně.

To bylo podrobeno po necelých šedesáti letech od zestátnění Strozziho nadace kritice na poslaneckém jednání rakousko-uherské delegace v roce 1871. Císařským rozhodnutím z roku 1879 se tak nadace opět obnovila a její jmění bylo ze státního invalidního fondu vyloučeno. A to s nemalým celkovým kapitálem 1 129 990 zlatých ve „státních papírech“ a kmenovým jměním, jež se skládalo z panství Hořice s Třeměšovsí, Dobrou Vodou a dvorem Mlázovice a samozřejmě z pražské Invalidovny a jejích rozsáhlých pozemků na východ i západ od budovy. Hospodářský správce hořického nadačního panství Josef Krubner to ve svém spise o nadaci, agitujícím zejména pro výstavbu nové invalidovny v Hořicích, právem nazývá „obrozením“ Strozziho nadace.

Nová nadační listina byla uveřejněna okružním výnosem Říšského ministerstva války z 18. března 1882, který je zachován ve fondu Strozziho nadace, a to v tištěné podobě jako cirkulář i ve formě strojopisu. Zachovala se rovněž i další verze výnosu – slavnostní nadační listina velkého formátu s připojenou pečetí v kruhovém kovovém obalu, po jehož otevření zavane i po 132 letech libá vosková vůně. Četné slavnostní listiny vojenských nadací se dokonce prováděly ve stylu středověkých písemností na pergamenu, tato je na zvláštním papíru, dnes ovšem notně znečištěném…

Cirkulář potažmo obnovená nadační listina z roku 1882 jevýznamným pramenem o tom, jak Strozziho nadace na konci 19. století prakticky fungovala.24Začíná obsáhlou citací Strozziho závěti z roku 1658 a stručným uvedením v problematiku znovuobnovení nadace a mimo jiné vypočítává i veškerý nadační movitý a nemovitý majetek. V cirkuláři jsou kromě přesného názvu uvedena všechna platná pravidlanadace. Okružní výnos obsahuje informace o výši příspěvku pro důstojnictvoa mužstvo k jejich pravidelné invalidní penzi, dále základní přehledvšech kategorií nadačních míst podle hodností. Také shrnuje předpisy o tom, jak nadačního požitku nabýt či pozbýt (například i odstoupenímod katolické víry), za jakých okolností a kdo má na nadační místa vůbec právo. Nadace se přitom dělila ve dvěoddělení, jedno financované z výnosů cenných papírů a druhé z nemovitostí, tedy z výnosů hořického panství a pozemků Invalidovny v Karlíně.

Na konci 19. století se rychle a bouřlivě rozvíjelo právě první pražské předměstí Karlín a blížilo se k atraktivním pozemkům Strozziho nadace s rozlehlou Invalidovnou, střelnicí, cvičišti a „cvičilištaty“, hřbitovem a různými sklady jak samotné Invalidovny, tak ženistů neboli pionýrů.25 Dostáváme se tudíž k zajímavému okruhu písemností a plánů z konce 19. a začátku 20. století. Jde o dobu, kdy v bohatém Karlíně začínají vznikat honosné secesní či neo-slohové činžovní domy v okolí dnešního Lyčkova (tehdejšího Riegrova) náměstí a rozšiřuje se i známá průmyslová firma Breitfeld-Daněk (později ČKD) u úpatí Vítkova. I dnes se haly bývalé ČKD pozoruhodně mění podle projektů katalánského architekta Leonarda Bofila.

Pozemky Strozziho nadace se stávaly pro Karlín velmi lákavou lokalitou již dříve a jednání o ně, sice bez výsledku, začala obecní rada s ministerstvem války už na počátku sedmdesátých let 19. století. Spouštěcím mechanismem obnoveného zájmu na konci 19. století byla snaha firmy F. I. Heine o stavbu činžovních domů, ke které byl podle zákona nutný polohopisný a upravovací (regulační) plán. Ten se opravdu zachoval ve fondu Ženijního ředitelství Praha k roku 1893 i s mapkou (vizuálním plánem) z následujícího roku.26

V podrobném polohopisném plánu, který vydal purkmistrovský úřadv Karlíně v čele se starostou Janem Topinkou 5. dubna1893, se nachází výčet čtyřiceti čtyř pozemkových i stavebních parcel. Konkrétně šlo o soubor hřbitovů, větší počet pastvin, park u střelnice, samotnou střelnici, zahrady, role, cesty, mýtný domek, stavení prohrobaře, budovu střelnice, skladiště pionýrů a podobně. Všechny tyto pozemkya větší či menší stavby nesou souhrnné označení malá neboliprvní invalidní louka („kleine Invalidenwiese“). Ta představovala nepravidelný čtvereco nemalé rozloze 1200 krát 400 metrů. Sahala od tehdejšíPoděbradovy ulice (dnešní Šaldovy) na západě až k budově Invalidovnyse střelnicí a sadem na východě, na severu byla ohraničenásilnicí do Libně a Vysočan (nynější Sokolovská ulice, tehdejší Královskátřída) a na jihu úpatím vrchu Vítkova a státní železničnídráhou ze čtyřicátých let 19. století.

Plán obsahuje i návrh na rozdělení nadačního majetku na ulice a jednotlivé stavební parcely podle vzoru velkorysého pravoúhlého regulačního plánu z roku 1816. Na jeho základě vznikalo okolo tehdejšího karlínského náměstí s ještě starým kostelem první pražské předměstí – Karolinenthal. Důraz se kladl jak v první třetině, tak i na konci 19. století především na široké ulice, prostorné dvory činžovních domů, rozlehlá náměstí a parky, tak, „…aby zabránilo se přespřílišnému zastavení ploch“ a byl zajištěn zdravotní standard, tedy „…volný proud vzduchu a světla“. Jak moderní!

Kupní smlouva z 1. dubna 1901 zachovaná ve fondu Strozziho nadace definitivně zpečetila prodej pozemků západně od Invalidovny karlínské obci za celkem 1 600 000 korun (800 000 zlatých) ve výměře 14 hektarů, a to z celkové výměry všech nadačních pozemků okolo Invalidovny 47 hektarů. Hořický úředník Josef Krubner si od této nemalé finanční hotovosti sliboval příspěvek na stavbu nového nadačního invalidního azylu v Hořicích v Podkrkonoší, k čemuž ale k nelibosti Hořic nedošlo. Pozemek invalidní louky byl vyjmut ze zemských desek^27 a vložen nově do katastru obce karlínské. Smlouvu uzavřelo s karlínskou obcí jménem Strozziho nadace c. a k. Zemské finanční ředitelství. Součástí česko-německy formulovaného kontraktu je i plán a tabulka s přehledem stavebních a pozemkových parcel s detailními výměrami. Tento situační plán zhotovil žižkovský geometr profesor Matějovský na podzim roku 1900. Musel přitom počkat, až spadne všechno listí, které mu – stejně jako i různé valy či zákopy z bývalé střelnice, později rozvezené na vyrovnání plochy Riegrova náměstí a Kaizlových sadů – překážely v měření.

Jako podmínku si vojenský erár stanovil zachování parku v severní části střelnice. Ten se opravdu proměnil v Kaizlovy sady. Bývalá a od roku 1874 stále rozšiřovaná a vylepšovaná posádková střelnice se přesunula do Kobylis. Tam za 2. světové války bohužel posloužila za heydrichiády k popravám mnoha československých občanů. Náhradou za ztracené cvičiště v Karlíně koupil vojenský erár pozemky pro nové cvičiště ve Strašnicích. Dalšími podmínkami smlouvy, které kolovaly v bohaté a dobře zachované korespondenci mezi purkmistrovským úřadem v Karlíně a vojenským erárem,28 bylo také postupné vyřešení otázky vojenského vodovodu a jeho budoucího rozšíření.

Zároveň byl v korespondenci vyjádřen i slib, že soubor bývalých hřbitovů nebude zastavován v časovém rozmezí 1. dubna 1905 až 1. dubna 1906. Tedy do té doby, dokud nebudou důstojně exhumovány a na Olšany přesunuty desítky hrobů především významných rakouských důstojníků, k čemuž opravdu nakonec došlo.

Plochu hřbitova poté opravdu „spolkla“ firma Breitfeld-Daněk. Budovy pozdější ČKD včetně vlečky se na tomto pozemku nalézaly až do povodně v srpnu roku 2002, kdy byly v rámci popovodňových úprav odstraněny. Dnes na převážné části bývalých hřbitovů, kam se pohřbívalo „průměrné“ mužstvo, nalézaly se hromadné hroby a nacházela se i evangelická sekce, má vzniknout velké byznys centrum na základě projektu izraelské společnosti. A to i přes velké protesty, nechuť karlínských občanů a celkovou nevhodnost umístění do této lokality. Jediné, co po rozlehlém souboru hřbitovů zůstalo, je zrestaurovaná pozdně barokní kaplička z roku 1751, vysvěcená ke cti Korunování Panny Marie o dva roky později velmistrem řádu křižovníků s červenou hvězdou Juliem Františkem Váhou. Skončí možná mezi plánovaným byznys centrem a parkovištěm. Po roce 1906, kdy byla vtěsnána do areálu bývalého ČKD,29 dokonce uvnitř kaple pracoval dieselový motor. Dějiny této sakrální stavbičce prostě nepřejí, ale ona stojí dále a třeba jí potká někdy v daleké budoucnosti lepší osud…

Zpět k prodeji. I karlínská obecsi stanovila v rámci prodeje malé invalidní louky určité podmínky.Jednou z nich byla například možnost nechat na nově nabytýchpozemcích hlídače, který se měl starat o pořádek v areáluparku bývalé střelnice, bránil by pokoutnému skládání rumu, kamení a odpadků a odvážení písku. Obec rovněž navrhovala zřízení výstražných tabulek,zakazujících tuto karlínskými občany asi hojně provozovanou činnost. Nesmíme zapomenoutzmínit, že ke smlouvě z 1. dubna ještě patřilo prohlášeníze 13. dubna 1901, kde bylo stanoveno předkupní právo obcekarlínské na celý pozemkový komplex malé invalidní louky podle polohopisnéhoa regulačního plánu, a to na 25 let s tím,že obec z 90% realizuje plány stavebního projektu. Obec Karlínměla naopak povinnost každých pět let informovat vojenský erár, tedyhlavně 8. sborové velitelství, o průběhu stavebních prací podle plánu.

Za 1. světové války, ale i ve dvacátých a třicátých letech 20. století karlínská Invalidovna jako největší část Strozziho nadace nadále fungovala. Zejména na počátku dvacátých let o ní byl velký zájem, jakož i o bohatý nadační ústav hraběte Strozziho ze strany nově vzniklého Ministerstva sociální péče. Tomu se budeme ostatně velmi podrobně věnovat. I když se invalidé respektive poslední skupinka postižených a zestárlých vojenských invalidů stěhovala v roce 1935 do Hořic v Podkrkonoší do nového azylu, Strozziho nadace jako i jiné vojenské nadace různých typů přežívaly ve třicátých a čtyřicátých letech 20. století jako správní a právní jednotka dále a řešily různé praktické problémy, které navál čas.

Jedním z nich byly například pronájmy pozemků Strozziho nadace v Karlíně. Jednalo se o různé prodejní stánky a budky na pozemcích Invalidovny, dokonce se řešily pronájmy ze strany cirkusů a různých zábavných lidových společností (nechyběla ani loutková divadla v provizorních dřevěných budkách). Samozřejmě v neposlední řadě šlo o finanční závazky rozličných firem a jednotlivců, malých i větších podnikatelů a řady sportovních družstev, spolků a klubů. Jistým evergreenem v oblasti pronájmů byl v tomto směru ve třicátých letech 20. století známý fotbalový klub SK Čechie Karlín, který hrál za 1. republiky na svém hřišti vedle vojenských cvičišť nejvyšší soutěž a nemohl si tedy na úplný nezájem diváků stěžovat. Přes dokumenty Strozziho nadace se tak nečekaně dostáváme k fotbalu, a to hned k nejvyšší soutěži! Přestože Čechie „kopala“ první ligu, neustále žádala správce nadace o slevu, neplatila nájem včas, po několika urgencích ho sice zaplatila, ale pozdě. Prostě byly s ní problémy. Vedení nadace například v roce 1934 hrozilo tříměsíční výpovědí smlouvy a následnou soudní exekucí, ale nakonec klub vždy své závazky splnil a již probíhající výpověď odvrátil.30

Jádro problému tkvělo ve výši nájmu za pronajatou plochu, který se od ledna 1933 pohyboval pro všechny sportovní kluby a spolky na pozemcích nadace východně od Invalidovny v ceně 1 Kč za m² (pro Čechii činil ročně 12 600 Kč). Předchozí praxe paušálů byla opuštěna již v roce 1929. Například podle smlouvy z roku 1923 platil klub pouhých 1500 Kč ročně a třeba po převratu v říjnu 1918 měl dokonce nájem zadarmo. Zástupci Čechie argumentovali tím, že další profesionální kluby AC Sparta a SK Slavia platí pouze 10 haléřů za m². K jádru členů klubu Čechie patřili dělníci a úředníci, tedy nižší a střední vrstvy, často bez zaměstnání.

„Horentní nájemné“ již tedy nebylo možné splácet a klubu s pětatřicetiletou historií a s úspěchy doma i v zahraničí tak hrozil zánik. Klub umožňoval sportovní aktivity ostatním sportovním spolkům v Karlíně a podle smlouvy i vojenským útvarům a podílel se zdárně na předvojenské výchově mládeže. Sám zástupce velitele a šéflékař Invalidovny plukovník zdravotnictva Ignát Kauders ve svém dobrozdání ve prospěch Čechie (byl tedy asi jejím fanouškem) uváděl nepříliš velké návštěvy okolo 150 diváků, což se opravdu nedalo srovnávat s 10 000 fandů na zápasech Sparty či Slavie. Kauders rovněž poukazoval na to, že samotné hřiště zabírá pouze necelých 7500 m² z celkové výměry pronajímané plochy 12 858 m². V případě Čechie se také jednalo o průměrně velký klub, kde velká finanční režie zápasů nemohla být kryta chabým výnosem ze vstupného. Kauders tedy navrhoval platit paušál 8000 Kč ročně.

Správce Strozziho nadace si však zjistil, že malé nájemné velkých klubů se kompenzuje velkými dávkami ze zábav, jež se pohybují v případě AC Sparta okolo 450 000 Kč ročně a k tomu je nutné ještě připočítat ceny za vodu, elektřinu a podobně. Německý fotbalový klub D.F.C. zase platil 45 000 Kč ročně ze svého pozemku na Letné, který byl s tím v Karlíně co do rozlohy srovnatelný. Hlavním argumentem zástupců nadace však zůstala obava z Nejvyššího účetního kontrolního úřadu, který cenu 1 Kč na m² od ledna 1933 stanovil, a také snaha zamezit „nebezpečnému prejudiciu“. O snížení nájmu by jistě žádaly další kluby a spolky mající pronajaté plochy na pozemcích nadace a nebylo jich zrovna málo.

Pouťové atrakce a cirkus Kludský, který působil ve dvacátých a třicátých letech 20. století i na velkém vojenském cvičišti východně od Invalidovny a platil za to nájem Strozziho nadaci. Pohled směrem k tehdejší Královské třídě s alejí (dnešní Sokolovská ulice).

Neutěšená finanční situace klubu se dále prohlubovala, většina členů klubu, funkcionáři i samotní hráči byli na konci září 1938 mobilizováni do armády a předem stanovené zápasy se tudíž musely zrušit. Podzimní sezóna 1938 se pod tlakem nepříznivé situace státu a následující „blbé nálady“ po odstoupení části republiky říši zhroutila. Čechie sestoupila v roce 1938 z ligy do divize, což financím rozhodně nepomohlo, a tak se ocitl klub na počátku roku 1939 opět ve velmi prekérní situaci, kdy hrozila výpověď a soudní exekuce jako v roce 1934. Vše bylo nakonec vyřešeno přímluvou osobního pobočníka předsedy vlády štábního kapitána jezdectva Otakara Voláka u divizního generála Františka Hrabčíka. Čechii bylo poté Ministerstvem národní obrany uděleno dvouleté moratorium na splácení dluhů.31

Cirkus Kludský nepřinášel jen zábavu. Karlínská rada si například velitelství Invalidovny v červnu 1929 stěžovala (a žádala nápravu), že přístup k cirkusu je neupraven a za deštivého počasí musí obecenstvo chodit loužemi a blátem. Po odchodu cirkusu místo nebylo vyčištěno a zbylo mnoho slámy a močůvka, která otravovala po mnoho dnů vzduch dalekého okolí. Na snímku je dobře vidět, jak velký prostor cvičiště východně od Invalidovny zaujímalo.

Řetězová reakce na sebe ovšem nedala dlouho čekat. V lednu 1940 již o snížení nájemného za „mimořádných poměrů“ žádaly kromě Čechie Karlín i další sportovní výchovné spolky a kluby, a to Sokol (od roku 1941 převzal jeho závazky sportovní klub Praga), Klub táborníků v Karlíně, Český klub sportovní Karlín, Dělnická tělocvičná jednota, Jednota Orel a Athletický fotbalový klub Stráže bezpečnosti (ten platil nájem Zemskému úřadu pro péči o válečné poškozence). Obsažná žádost všech klubů, v níž nalezneme zprávy o jejich hospodaření, byla vyřízena kladně a nájemné se stanovilo podle ceny před rokem 1933 – tedy 75 haléřů za m². Nicméně mimořádné poměry trvaly dále, takže sport v Karlíně za Protektorátu Čecha a Morava na pozemcích Strozziho nadace z finančního hlediska spíše skomíral.

U pozemků východně od Invalidovny nadále zůstaneme. Věnovali jsme se podrobně takzvané malé invalidní louce západně od ústavu invalidů a jejímu prodeji v roce 1901 bouřlivě se rozvíjejícímu Karlínu. Ve třicátých letech 20. století se začíná řešit regulace, tedy zastavění velké invalidní louky neboli velkého cvičiště (Grosse Exerzierplatz), tentokrát na východ od Invalidovny. Na velkém prostoru Exerzierplatzu, jak se tato plocha na starých plánech nazývá, stálo i zmiňované hřiště fotbalového klubu SK Čechie Karlín. Ve dvacátých letech zde kromě cirkusových představení, fotbalových, tenisových a jiných zápasů a samozřejmě pravidelných vojenských cvičení (v blízkosti stála od počátku století kromě ložního skladu jezdecká kasárna a jezdecká cvičiště) probíhala též řada slavnostních vojenských přehlídek, a to i za účasti prezidenta Masaryka. Četné slavnosti a přehlídky či polní mše ovšem probíhaly u Invalidovny hojně již za starého Rakouska. Tou nejznámější se stala korunovační slavnost na počest Ferdinanda I. z roku 1836.32

Ve fondu „Vojenské nadace a nadační fondy“ se zachovalo velké množství cenných materiálů týkajících se projektu Státní regulační komise právě na regulaci, úpravu zmíněných východních prostor směrem od Invalidovny.33 Tam později v šedesátých letech vzniklo známé sídliště Invalidovna, před kterým stál směrem do Sokolovské ulice až do povodní v roce 2002 Státní statistický úřad. Ale již dříve, od roku 1931, se v těchto místech počítalo se sídlištním projektem. Místo současných typizovaných socialistických paneláků by tu však ve třicátých letech vyrostly typizované několikapatrové činžáky pro přibližně 6000 lidí (1500 rodin). Své místo měly mít budovy pro státní úřady, veřejné sady, parky, obchodní domy a vznikly by nové široké ulice.

Veřejné soutěžeohledně regulace východní invalidní louky se účastnili tehdejší významní architekti,mimo jiné Kamil Roškot a především známý kubistický architekt JosefChochol, jehož návrh se líbil komisi nejvíce. Nutno připomenout, žeregulace této louky představovala velkou urbanistickou výzvu, jednalo se totižpo Letné o poslední velký nezastavěný prostor tehdejší vnitřní Prahy.Úsilí Státní regulační komise a její plány ovšem troskotaly na protestech MNO potažmo Strozziho nadace, která požadovala zastavět co nejvíceplochy, aby se jí prodej pozemků vyplatil. Na druhé stranězase protestovali samotní občané a také samosprávné celky, jež sezasazovaly o co největší podíl sadů a zeleně na celkovérealizaci.

Plánované zastavění celé plochy vyvolávalo obecně mezi tehdejšími pražskýmiobyvateli značný odpor a až hysterické reakce, jak o tomsvědčí například článek„Zohyždění Prahy navrženým zastavěním vojenského cvičiště u Karlínské Invalidovny“z deníku Expres z 23. listopadu 1932.34Projekt nových činžáků vyvolával podle deníku pobouřené reakce na plány Státní regulační komise. Obyvatelé mínili, že nová zástavba čtvrtibude„k smrti fádní“a ulice úzké, domy nevzhledné,budou to prostě:„jakési kamenné posady na lidi, nastavěné vedlesebe jako známé klece s husami libušských košářů“.35Co bychom dnes za tyto kamenné posady dali. Co bytehdejší lidé řekli, kdyby viděli v křišťálové kouli dnešní sídlištěInvalidovna…

Realizace Státní regulační komisí schválená již v roce 1934 se tak stále kvůli protestům Strozziho nadace a občanů odkládala a nakonec v roce 1938 v souvislosti s podzimním neblahým vývojem státu vyšuměla do prázdna. Ještě počátkem dubna 1938 však apeloval pražský primátor Baxa na ministra národní obrany Františka Machníka, aby Strozziho nadace s regulací souhlasila. K plánované realizaci velkorysého projektu tedy nedošlo opravdu jen o pověstný „fous“.

S regulací prostoru velkého cvičiště souvisí zajímavý spisek Ondřeje Hanuše, stálého soudního znalce v oboru architektury a pozemních staveb. Jeho Odhad Invalidovny^36 pro MNO z roku 1934 se netýkal jen budovy samotného ústavu. Řešil právě i podobu budoucího zastavění východních pozemků a vliv této regulace (její první i v roce 1934 druhé – aktuální verze) na cenu samotného ústavu, která podle Hanuše činila 12 260 000 Kč, po započítání regulačního plánu více než 17 300 000 Kč. Druhou verzi, platnou ještě v roce 1938, považoval Hanuš pro Invalidovnu za méně výhodnou, ale vzhledem k první verzi ta druhá procentuálně více využívala zastavitelných ploch, což se Strozziho nadaci hodilo více. O regulačních plánech soudní znalec napsal v roce 1937 ještě další samostatný odborný spisek, dobře využitelný pro studium moderního urbanismu a jeho praktických kritérií.

Vraťme se však k prvnímu dílku. Hanušův posudek a odhad Invalidovny velmi precizně shrnoval stav objektu a jeho polohu, obsahoval architektonický popis s řezy stavbou a detailními výměrami chodeb, místností a podlah. V neposlední řadě v brožuře najdeme popis toho, jaké úřady v roce 1934 v budově kromě samotného oddělní pro invalidy a vojenské gážisty v I. patře západního a jižního traktu působily. Šlo o Zemský úřad pro péči o válečné poškozence, Vojenskou podkovářskou školu, Vojenskou leteckou revisní správu, část sbírek Památníku osvobození.Hanuš se zajímavě rozepsal i o možnostech dalšího využití objektu. V prvním případě by budova mohla sloužit jako Vojenské muzeum, přičemž v adaptovaném severním traktu přístupném veřejnosti by byly umístěny muzejní sbírky a v ostatních menších traktech zázemí muzea, sklady, dílny a v prosvětlených místnostech jižního traktu kanceláře. Ostatně Vojenské muzeum Památníku osvobození v budově od roku 1925 již své sbírky mělo.37 Ve druhém případě by Hanuš v Invalidovně zřídil vojenské školy, v severním traktu by byly učebny a ubytování pro žáky a v ostatních vedlejších traktech augmentační sklad pro Velkou Prahu. Myšlenka adaptovat budovu pro školské potřeby byla tedy živá již ve třicátých létech, ostatně v objektu působila Vojenská podkovářská škola. Jako vhodný k ubytování Hanuš doporučoval pouze dvoupatrový severní trakt s plochými stropy. Potom, co se invalidé přestěhovali roku 1935 do Hořic, byla budova Invalidovny vojenskou správou, která celý objekt převzala, pro různé školy opravdu částečně využita.

Podélné řezy a půdorysy z publikace Ondřeje Hanuše Odhad Invalidovny (1934) ilustrují základní dispozice celé budovy i jednotlivých invalidních obytných jednotek s dominantním barokním oknem

Otázka využití respektive prodeje nadačních pozemků východně od Invalidovny měla ještě jednu zajímavou, pravděpodobně nepříliš známou konotaci, o které se uvažovalo ve vojenských a státních kruzích v letech 1929–1930, tedy ještě před konkrétními návrhy Státní regulační komise. V prvním případě se měla z výnosu z potenciálního prodeje nadačních pozemků hradit stavba nového vojenského lázeňského domu v Karlových Varech a navázat tak na starou Pyrkerovu nadaci.

Ve druhém případě se dokonce z těchto potenciálních prostředků Strozziho nadace zamýšlelo koupit v roce 1930 pro vojenský erár grandhotel Pupp ve stejném městě, z čehož nakonec z důvodů počínající hospodářské krize sešlo. K této transakci byl nutný podpis nejen ministra národní obrany, ale i ministra zahraničních věcí a samotného předsedy vlády. Jednalo se tedy o velmi strategický plán z „vážných důvodů národních“, se kterým státní představitelé v zásadě souhlasili. Jako záloha měla být složena z realitní pokladny Strozziho nadace částka 10 miliónů Kč a uložena prozatím u důvěryhodného bankovního ústavu. Cena hotelu Pupp se odhadovala na nejméně 70 miliónů Kč. Kromě národních zájmů se koupě zdůvodňovala bezpečným uložením nadačního jmění a jako vhodný doplněk lázeňské léčebné péče vojenské správy.38

Projekt na zastavění prostor východně od Invalidovny zůstal, i přes velkou snahu Státní regulační komise, balancovat mezi zájmy Strozziho nadace, pražské obce a občanů jen na papíře. Osud bývalého Exerzierplatzu nabral poněkud jiné obrátky. Hned na počátku okupace si totiž pronajala toto velké cvičiště říšská vojenská správa, která nahradila československou vojenskou správu. Jisté problémy byly s nájmem a stanovením ceny za m², které se táhly až do roku 1941, kdy byla určena jeho definitivní výše a uzavřena nájemní smlouva ohledně cvičiště; došlo k tomu 10. června 1941.

Říšskou správu zastupovala Heeresstandortverwaltung Prag, která dokonce projevila zájem nejen o cvičiště, ale i o prodej celé budovy. Na jednom z jednání se zástupci nadace štábní účetní Grasow z říšské vojenské správy v Praze dokonce vyslovil myšlenku, že by z Invalidovny mohl vzniknout Kleidungsamt, tedy oděvní úřad, sklad umístěný tehdy ve vršovických kasárnách. Prodej celé budovy, proti kterému zástupci protektorátního MSZS (Ministerstva sociální a zdravotní správy) v čele s ministerským radou J. B. Novákem z více důvodů přirozeně protestovali, zejména kvůli Zemskému úřadu pro péči o válečné poškozence pod správou MSZS a nájemcům z řad invalidů,39 se nakonec neuskutečnil.

Nicméně s okupací a zřízením Protektorátu Čechy a Morava v březnu 1939 měly nastat nejen pro Strozziho nadaci krušnější časy. Přízemí a první patro budovy po československé vojenské správě, která Invalidovnu používala od roku 1935, tedy po odstěhování zbývajících invalidů do Hořic,40 zaujalo Wehrnachweisstelle, Heeresmuseum, Heeresarchiv a Heeresbücherei. Nájemní smlouva na 93 místností v budově byla po průtazích uzavřena až 15. července 1941. Německé vojenské muzeum (Heeresmuseum) se v roce 1941 přesunulo na Hradčany do Schwarzenberského paláce, kde mělo vzniknout Muzeum wehrmachtu. Svůj pobyt od začátku považovalo tedy spíše za provizorium. To vyplynulo i z důležité schůzky zástupců nadace u vojenského zplnomocněnce v Praze generála Fridericiho 28. prosince 1940 za účasti úředníka MSZS J. B. Nováka a správce Strozziho nadace J. Pelikána. Heeresarchiv^41 měl v budově pronajato 77 místností a Heeresbücherei 16, ale obě instituce se chystaly z Invalidovny odejít co nejdříve.

Změna situace nastala i co do správce nadace. Vládním nařízením z 23. června 1939, uveřejněným na konci prosince téhož roku, byla na MSZS převedena veškerá agenda bývalého MNO ve věcech nadací a fondů. Mezi nimi významné – a finančně rozhodně nejvýznamnější – místo zaujímala Strozziho nadace i s Invalidovnou v Karlíně. Od 1. ledna 1940 převzalo tudíž správu Invalidovny zmíněné protektorátní MSZS^42 – nástupce bývalého MSP. Zemský úřad pro péči o válečné poškozence pod křídly MSZS, jenž působil ve druhém patře Invalidovny od května roku 1919, se tak nemusel konečně omezovat jen na toto podlaží a jeden sklad v přízemí, a dal najevo další potřebu místností v prvním patře budovy pro stále rostoucí spisový materiál. Naplnily se tak jeho žádosti z počátku dvacátých let 20. století, kdy MSP potažmo Zemský úřad usiloval na úkor MNO o celou budovu a Strozziho nadaci a nakonec alespoň o I. patro (viz kapitola Spor o Invalidovnu). Nyní se Zemský úřad dočkal, ale ve zcela jiné době a jiném kontextu.

Nutno poznamenat, že Zemský úřad měl propotřebu dalších místností praktické důvody. Spisový materiál rostl a bylnevhodně uskladněn v přízemí budovy v místnosti č. 20 (20 000spisů). Navíc úřad převzal do služeb desítky zaměstnanců vojenské správya zčásti i rozsáhlou agendu bývalé kanceláře čs. legií. Na jeho chodbách ve II. patře Invalidovny se tísnilo mimo jiné56 000 zbytkových spisů válečných poškozenců – nynějších příslušníků Německé říše. Tytospisy nemohly být skartovány, protože říšské úřady z nich vyžadovalydoklady; jejich vyřizování se věnovalo oddělení Zemského úřadu o 10lidech v pavilonu č. 6 za Invalidovnou. Od 1. března1940 byly tedy požadované prostory pro Zemský úřad, který od té doby sousedil v prvním patře s Heeresarchivem, uvolněny.

I když Strozziho nadace neměla mít za Protektorátu Čechy a Morava klidný život, paradoxně se invalidní ústav v Karlíně měl tehdy řádně opravit. Velké množství materiálů včetně podrobného rozpočtu všech prací (zednickými, pokrývačskými a tesařskými počínaje, natěračskými a sklenářskými konče) s finančním rozvrhem se dochovalo právě k projektu udržovacích prací v budově Invalidovny. Ty se plánovaly v červnu 1941, a to s nemalým nákladem nejméně 1 333 185 Kč. Největší položkou by se staly práce zednické (více než 500 000 Kč), po nich natěračské a lakýrnické (391 251 Kč), pokrývačské (206 040) a truhlářské (109 961), položky se uzavíraly pracemi sklenářskými (10 000 Kč) a klempířskými (91 000 Kč).43 Hledaly se pro inspiraci dochované staré plány, a na stůl přišly i projekty od architekta Jana Vejrycha z dvacátých let 20. století na přístavbu třetího mansardového patra, o které kdysi usiloval na počátku 20. let Zemský úřad pro válečné poškozence.

Velmi zajímavé návrhy, například na úpravu sadů před Invalidovnou, nádvoří, bezprostředního okolí včetně obou pomníků a celkovou revitalizaci budovy, vznikly v ateliéru architektky Augusty Müllerové v říjnu 1942. Její půdorys Invalidovny pro MSZS se objevil po válce v knize J. B. Nováka, úředníka dotyčného ministerstva. Nakonec se prováděly jistě pod vlivem vývoje války jen nutné a drobné úpravy. Od celkové náročné a dlouhodobé opravy budovy se bohužel upustilo.

Architektka Müllerová navrhovala například odstranit (jinak krásnou) empírovou kašnu ze středu nádvoří a místo ní umístit nízkou fontánu, která by nebránila osovým průhledům. Navrhovala rovněž jiné umístění pomníků – pomník utonulých zákopníků by přemístila k Sokolovské ulici, na rozmezí mezi Kaizlovými sady a parkem před Invalidovnou, Strozziho spíše než umělecky tak historicky a pietně cennou bustu plánovala postavit blíže k budově, aby vyzněla více „intimně“. Dále Müllerová k redukci přerostlé zeleně parku před budovou, k odstranění vjíždění vozidel do nádvoří, odbourání zdí a plotu okolo pozemku a zrušení užitkových zahrádek. Namísto toho by před západním, východním a jižním křídlem nechala travnatý pás s plastikami a lavičkami k odpočinku a před slunným jižním traktem myslela i na dětské hřiště. Některé její návrhy se vlastně uplatnily v rámci revitalizace parků v okolí Invalidovny (redukce zeleně přede severním traktem), ty další se můžou stát skutečností v nedaleké či daleké budoucnosti.

V roce 1941 byla v rámci zářijové zběžné návštěvy protektorátního ministra sociální a zdravotní správy Vladislava Klumpara, která netrvala déle než 45 minut, na pořadu dne otázka využití Invalidovny. O tomto problému se na MSZS uvažovalo, jak vysvítá z jednání komise pro zhospodárnění veřejné správy při presidiu ministerské rady, už v únoru téhož roku. V úvahu přicházelo především přízemí Invalidovny s mezipatrem a první patro rovněž s galeriovými byty, na které říšská vojenská správa v budoucnosti „nereflektuje“ a některé místnosti jsou zde již prázdné. MSZS se snažilo o to, aby budova poskytla ministerstvu přiměřený výnos a její rozsáhlé místnosti zbytečně neležely ladem. Preferovalo přitom využití pro úřední, archivní a zvláště pak muzejní sbírky, jak je vidět i ze seznamu potenciálních zájemců. Radikální úpravy na cenném Dientzenhoferově objektu pod ochranou Památkového úřadu podle zástupců MSZS nebyly možné.

Už v první polovině roku 1941 přicházely Strozziho nadaci návrhy rozličných institucí o pronájem prostor bývalého vojenského invalidního ústavu. Vznikl i seznam zájemců (červenec 1941), v němž figurovalo překvapivé množství muzeí a úřadů s různými nároky na počet místností, od pár jednotek až po celé trakty a více. Po prostoru v Invalidovně toužilo Zemědělské muzeum, Umělecko-průmyslové muzeum (Dr. Poche), Zemské muzeum (to požadovalo celé křídlo budovy), Zemské finanční ředitelství, Národní galerie (Dr. Cibulka, galerie by brala celý jižní trakt i s mezipatrem, tedy galeriovými místnostmi), Muzeum hlavního města Prahy, Tiskárna ministerstva vnitra, Ministerstvo veřejných prací, Podpůrný spolek samostatných slepců a konečně i Technické muzeum (ředitel Ladislav Novák), které se svou žádostí uspělo.

Technické muzeum si přálo všechny místnosti, které mohou být dány k dispozici, neboť se mělo ze Schwarzenberského paláce po 33 letech (od roku 1908) stěhovat. Přestěhování pro něj tedy představovalo otázku přežití, což jistě rozhodlo. Dobrou ilustrací tohoto faktu je věta z dopisu ředitele Technického muzea Ladislava Nováka ministru Vladislavu Klumparovi: „Spadl mně tím opravdu kámen ze srdce (možností přestěhovat se do Invalidovny v Karlíně), neboť nařízené urychlené vystěhování našeho musea hrozilo se státi pro nás katastrofou“.44

Říšská vojenská správa přislíbila Technickému muzeu a jeho řediteli Ing. Veselému během jednání komise v Invalidovně v červnu 1941 opravu a především vymalování celého přízemí a mezipatra v přízemí mimo kapli pro účely instalace muzejních sbírek. Dvě rodiny bývalých příslušníků vojenské správy musely opustit galeriové byty (Koudelkovi a Sobotkovi). Nájemní smlouva byla s Českým technickým muzeem uzavřena od 15. července 1941, kdy se mělo postupně stěhovat z Hradčan a Heeresmuseum, Heeresbücherei a Wehrnachweistelle zase postupně opouštět přízemí budovy, v 1. patře ale dále fungovaly.

Technické muzeum o svém přestěhování dokonce v roce 1941 vydalo malou informativní brožurku se stručným popisem přesunu, výtahem z dějin Invalidovny, popisem instalace svých sbírek a s ilustračními fotkami.45 Samotné stěhování probíhalo od 9. července do 22. září 1941, kdy byl Schwarzenberský palác předán novému majiteli. Exponáty se přepravily celkem 517 jízdami, uskutečněnými pomocí naložených třítunových aut špeditérské firmy Metraspol a zásilkové firmy Pokorný. Do konce října se při intenzivní práci všech zaměstnanců, jež (jistě rádi…) abdikovali na svou dovolenou, utratilo ohledně stěhování 530 415 K za práce špeditérské, za zhotovení beden na převoz, náročné balení exponátů a za instalaci a bourání sbírek.

Montáž modelu cukrovaru během stěhování Českého technického muzea ze Schwarzenberského paláce do Invalidovny, které probíhalo od července do září 1941.

Neobyčejně rychlé a náročné přestěhování Českého technického muzea do přízemí Invalidovny z paláce na Hradčanech, kam zamířilo Muzeum wehrmachtu, se stalo největší logistickou akcí v této budově za protektorátu. Technické muzeum trvale pronajímalo téměř celé přízemí Invalidovny mimo kapli, kde skončily po roce 1945 archivní fondy MNO, až do povodní v srpnu roku 2002. Ta mnohé exponáty, především sádrové modely a cenné sbírky muzea včetně historicky hodnotných architektonických plánů tvrdě postihla. Zaměstnanci muzea příznačně považovali přestěhování do Invalidovny za provizorium a už v roce 1941 se zmiňovali o definitivním útulku pro Technické muzeum na Letné, k čemuž bohužel až do ničivých povodní v roce 2002 nikdy nedošlo.

Při příležitosti ministerské návštěvy v září 1941, kdy se do Invalidovny právě Technické muzeum stěhovalo, se dochoval zajímavý seznam.46 Šlo o obsazení budovy různými institucemi a nájemníky k roku 1941, vyhotovený právě pro ministra Klumpara. Autorem tohoto cenného soupisu byl ministerský rada a přednosta 33. oddělení Ministerstva sociální a zdravotní správy JUDr. Jan Blahoslav Novák. Ze seznamu vyplývá, že říšská vojenská správa, jež nahradila bývalou československou vojenskou správu v likvidaci, měla pronajato pro Heeresmuzeum, Heeresarchiv a Heeresbücherei celkem 93 místností s ročním nájmem 138 030 K a rovněž cvičiště východně od Invalidovny ročně za 93 775 K. Následovalo České technické muzeum s největším pronájmem (150 000 K za 126 místností v přízemí budovy), Zemský úřad pro péči o válečné poškozence (61 místností za 89 011 K) i s pavilony za Invalidovnou za 21 322 K, Zemské finanční ředitelství (12 místností za 17 000 K), Bánská a hutní společnost (sklepy).

Následují kancelář správy nemovitostí Strozziho nadace v čele s Jaroslavem Pelikánem v prvním patře a soukromé byty (19 místností) pro pět ženatých invalidů, kteří se nepřestěhovali z různých vážných důvodů v roce 1935 do Hořic, dále pro dvě vdovy po invalidech a pro čtyři bývalé zaměstnance československé vojenské správy (ti byli vyzváni k vystěhování do konce roku). Samozřejmě se dále vybíral nájem od tělovýchovných a sportovních klubů a drobných nájemníků. Příjem za nájem z budovy a pozemků činil podle seznamu za rok 1941 celkem 681 467 K, což je oproti roku 1938 (470 062 K) o jednu třetinu více (211 294 K). Svou roli zde sehrála přítomnost Zemského finančního ředitelství a především Českého technického muzea, které mělo pronajato 126 místností z celkem 311, tedy více než třetinu.

Další zajímavý seznam, který se dochoval, zase shrnuje výnos z movitého a nemovitého majetku jednotlivých vojenských nadací, které spravovalo v roce 1941 Ministerstvo hospodářství a práce (nástupce MSZS, prvorepublikové MSP). Ze seznamu jednoznačně vyplývá, že největší výnos měla z celkem třinácti nadací právě ta Strozziho (zde se dospělo k číslu 688 949 K při výdajích 162 306, zbylo tedy 526 642 čistého výnosu). Největší zásluhu na tom měl právě výnos z pronájmu nadačních pozemků včetně prostor v Invalidovně, u ostatních nadací se jednalo především o zisk z cenných papírů.

Kritický moment pro dějiny Strozziho nadace přišel v říjnu roku 1942. Dne 26. října 1942 musela rozhodnutím říšského protektora vojenská invalidní nadace zastupovaná Ministerstvem hospodářství a práce zakončit svou činnost a odevzdat movitý i nemovitý majetek, tedy i Invalidovnu, do vlastnictví nově vzniklé nadace na podporu osídlovatelů v Čechách a na Moravě: „Stiftung zur Förderung und Unterstützung der Siedler in den Ländern Böhmen und Mähren“. Tato nadace byla určena ke kolonizaci českých zemí německými vysloužilci po očekávané vítězné válce a k plánovanému vysídlení, likvidaci či asimilování českého obyvatelstva. Hrabě Petr Strozzi by se asi divil, jaký konec tehdy jeho lidumilný ústav zažil. Byla to však jen tři roky trvající klinická smrt.

Ke komisionálnímu předání pozemků došlo 1. února 1943 ve společenské místnosti správy pozemků Strozziho nadace za přítomnosti samotného správce nadace Jaroslava Pelikána. Ten tuto funkci zastával od roku 1930 a bydlel v I. patře budovy v galeriovém bytě od listopadu 1929. Působil ve třicátých letech i jako pobočník velitele Invalidovny a při přestěhování do Hořic podnikl do Podkrkonoší inspekční cestu, ze které se zachoval obsáhlý záznam. Dalším účastníkem schůzky, která se jistě nekonala v příjemné atmosféře, byl již zmiňovaný J. B. Novák a administrativní revident Zídek. Novou německou nadaci zastupoval Obersturmbannführer Baumann.

Dokumenty ohledně zrušení Strozziho nadace nám i přes svou „trudnost“ paradoxně poskytují dobrý přehled o tom, jaké úřady v Invalidovně působily ke konci roku 1942 a kolik platily ročně pronájem. Největší činži odevzdávalo nadaci v roce 1942 opět České technické muzeum (164 230 K) následované říšským vojenským archivem „Heeresarchiv – Zweigstelle Prag“47 a „Heeresbücherei“ (138 030 K za pronájem I. patra) a Zemským úřadem pro péči o válečné poškozence (89 011 K), který fungoval v obou patrech nejútulnějšího severního traktu ústavu. Kromě nich nájemné platily další instituce jako Zemské finanční ředitelství, Báňská a hutní společnost (pronájem sklepů), firma bratří Zikmundů – majitelů benzínky (rovněž sklepy). Spolek pro zachování a výzdobu kostela svatého Cyrila a Metoděje platil za nájem kaple svatého Kříže ročně 4 460 K a činži platili samozřejmě i různí soukromníci.

Díky seznamu obyvatel budovy víme, kteří soukromní nájemci v Invalidovně tehdy žili. Mimo zmiňovaného správce nadace Jaroslava Pelikána a starého invalidy-domovníka Antonína Geprta, ke kterým se ještě vrátíme, bydleli v Invalidovně ke konci roku 1942 překvapivě ještě další invalidé. A to kapitán Rudolf Freszl a Artur Strouhal (oba slepci), Josef Kadlec, Karel Hošek a invalidní poddůstojník Karel Štráchal, jenž měl v průjezdu pronajatou trafiku v místnosti č. 102. Tito invalidé měli bydlení hrazené z výnosů Strozziho nadace. I vdovy po zemřelých invalidech Antonie Tonelli a Marie Rybáková měly dotované bydlení a platily ročně pouze 40 K. Kromě nich bydleli ještě v ústavu bývalí vojenští gážisté Karel Koudelka a Ladislav Manda, kteří žádné nájemné neplatili, na což říšská vojenská správa opakovaně žlučovitě poukazovala.

Se zpětnou platností od 1. ledna 1940 byl Jaroslavu Pelikánovi přidělen dosavadní byt se zahrádkou, a to jako bezplatný služební byt pro správce nemovitostí Strozziho nadace Stalo se tak na základě Pelikánovy žádosti z 9. dubna 1941 na Ministerstvo sociální a zdravotní správy potažmo Zemský úřad pro válečné poškozence (dřívější nájemné mu bylo tedy vráceno). K tomu obdržel Pelikán i peněžní odměnu (v té době pracoval už jako penzista). Kromě náročné správy nadace tu totiž Pelikán vykonával od ledna 1940, po likvidaci bývalé vojenské správy budov, i funkci správce domu, a to bez jakékoliv pomoci. Invalida Emil Bok, který mu pomáhal v oblasti nadace, dostal v červnu 1938 mrtvici a přestěhoval se do invalidovny v Hořicích. Pelikán měl dokonce za povinnost pro obyvatele domu v Karlíně obstarávat i potravinové a jiné spotřebitelské lístky.

Pelikán měl tedy v Invalidovně plné ruce práce a neměl přitom nikoho, kdo by zastával běžné manuální práce jako čištění chodníků, dvora, drobné vysprávky, v zimě odstraňování sněhu apod. Velmi se mu ulevilo, když bylo obsazeno místo domovníka, které obdržel od května 1941 předválečný invalida Antonín Geprt (bývalý desátník 2. hulánského pluku). V Invalidovně již dříve pobýval v místním zaopatření, znal tedy poměry a uměl i německy: „Geprt má jednu nohu ochromenou, ale pohybuje jí dosti rychle a bezpečně, jinak je zcela zdráv, duševně čilý, podle úsudku zprávy zcela spolehlivý a nepije alkohol“.48 Stejně tak i jeho žena byla zdravá a měli dokonce vlastní nábytek – Geprt tedy (byť formálně jako pracovník Domova invalidů v Hořicích) nastoupil do karlínské Invalidovny.

Stejnou žádost jako Pelikán, tedy žádost o přidělení bezplatného služebního bytu, si podal ve stejné době i Josef Červinka, vrchní kancelářský oficiant – účetní ústavu, který přešel spolu s invalidy z karlínského ústavu, kde působil, do Hořic v Podkrkonoší. Tam se stal podle inspektora MSZS „nejzaměstnanějším členem personálu Domova invalidů“. Například správce domu v Hořicích neplatil nájemné žádné, čehož si Červinka jistě musel všimnout. MSZS těmto žádostem vyhovělo i proto, že služební byty v domovech invalidů pod MSZS sloužily úředníkům bezplatně.

Zpět ke Strozziho nadaci. V dokumentech ohledně zrušení nadace se ještě dozvídáme o výdajích za rok 1942 (týkají se menších oprav objektu), o tom, kdo kolik dlužil, jaký byl inventář majetku a jakou výměru pozemků nadace vlastnila. Celkem se jednalo o 33 hektarů v ceně 8 823 500 K, samotná Invalidovna měla v roce 1942 hodnotu 6 489 948 K, tedy poloviční oproti roku 1934 (Hanušův posudek), když nezapočteme potenciální vliv tehdejší možné regulace východního Exerzierplatzu. Strozziho nadace vybírala peníze od 83 nájemníků v budově Invalidovny i z okolních pozemků a za celý rok utržila nemalých 714 825 K.

Během povstání v květnu 1945, kdy se v Invalidovně opevnila menší posádka wehrmachtu, nedošlo v budově k větším incidentům či dokonce bojům. V Invalidovně samozřejmě proběhla přísná prohlídka, bojeschopní muži byli soustředěni do prostor Technického muzea a střeženi. Snad zaujme pouze to, že v prvním patře severního a východního traktu zotvírali Němci okna, zřídili si v nich provizorní střílny pro pušky a kulomety s použitím „spisového materiálu, uskladněného v německém vojenském archivu místo obvyklých pytlů s pískem“.49 Úcta k archiváliím šla prostě ve válečných dobách stranou… V úterý 8. května večer odtáhly četné útvary německého vojska a skupin SS po „mustruňku na Exerzierplatzu“ směrem do vnitřní Prahy. Téhož večera zajistili čeští dobrovolníci objekty nedalekých jezdeckých kasáren, ženijních skladů a budovu samotné Invalidovny, okolo které již druhého dne okolo šesté hodiny ranní projížděly ruské tanky směrem do centra města. J. B. Novák komentoval tyto události s pochopitelným sentimentem: „Konec války, konec utrpení. I ctihodná památka Dientzenhofferovská s celou republikou spěje vstříc nové lepší budoucnosti. I starobylá nadace Strozziho se dočkala svého vzkříšení a její správa i se správou budovy se vrátila do rukou ministerstva národní obrany“.50

Novákův optimismus však neměl mít dlouhého trvání. I přesdočasné zrušení v říjnu 1942 byla Strozziho nadace po konci2. světové války Ministerstvem národní obrany sice obnovena, přečkala všakjako soukromá právnická osoba pouhých sedm let. Už v roce1947, tedy rok před komunistickým převratem, se Lesní velkostatek Hořicev Podkrkonoší včlenil pod správu majetku Státních lesů a statků,které se po roce 1948 změnily na Ministerstvo lesů a dřevařského průmyslu. Nutno dodat, že po mniškové (hmyzí) katastrofě z let 1925–1932 byl nadační velkostatek v Hořicích trvale finančně pasivnía jeho schodky kompenzovaly výnosy z pronájmu Invalidovny a pozemkůokolo ní. Výměnou měla dostat vojenská správa do užívání lesníoddíl Komorní Hrádek („porevoluční konfiskát“).

V roce 1952 se samotná Strozziho nadace se jměním 21 692 035 Kč (stav k 31. prosinci 1950) včlenila – jako i jiné vojenské nadace, účelová jmění a fondy^51 – pod MNO. Její majetek, jak movitý tak nemovitý, byl tedy na základě vládního usnesení z 21. října 1952 zestátněn a v zemských deskách respektive jejich složce č. 1115 byla Vojenská invalidní nadace Strozziho změněna na MNO. Tím se dějiny slavné Strozziho nadace (jako právnické osoby) trvající úctyhodných 294 let uzavřely.

Důvodem pro zrušení Strozziho nadace se stala i jistá dvojkolejnost správy budovy. De facto velel Invalidovně velitel VÚA – VHÚ (Vojenského ústředního archivu – Vojenského historického ústavu),52 formálně ovšem spravovala budovu civilní osoba ze Správy Strozziho nadace podléhající MNO (v roce 1952 Karel Koudelka). Tuto situaci, „…která je ve zřejmém rozporu s budováním naší armády…“,53 doporučoval náčelník Hlavní soudní správy Jaroslav Kokeš rychle vyřešit.

Když se něco ruší, má to i svá pozitiva pro pozdější generace: píší se seznamy a inventáře. K 1. lednu 1952 se dochoval seznam nájemníků Invalidovny i pozemků Strozziho nadace v okolí budovy, celkem o 124 položkách.54 Víme tak, že v Invalidovně nadále fungovalo Národní technické muzeum s nájmem 164 230 Kč ročně, dále Vojenský ústřední archiv – Vojenský historický ústav s nájmem 292 110 Kč ročně a s pronajatými sklepy pro potřeby archivu. Tato spojená instituce se tedy po roce 1945 a v jistých modifikacích až do nedávné minulosti stala největším nájemníkem Invalidovny. Velitel VÚA byl vždy i velitelem Invalidovny (v roce 1952 plukovník Viktor Tomský). V ústavu dočasně působila Posádkové správa 29, Jednota pro zachování chrámu Cyrila a Metoděje, Správa státních důchodů v likvidaci v Praze a konečně Státní úřad (dříve Zemský úřad) pro péči o válečné poškozence, jenž zůstal nakonec jen ve druhém patře ústavu. Národní podnik Benzinol měl pronajaty sklepy. Pozemky se poskytovaly různým národním podnikům, družstvům, sokolským jednotám a jednotlivcům.

V Invalidovně stále bydleli nám již známí Jaroslav Pelikán, Karel Koudelka (stál v čele Správy nemovitostí vojenské invalidní nadace Strozziho právě po Pelikánovi), bývalý domovník Antonín Geprt se ženou Marií, od roku 1951 domovnicí po Václavu Suchanovi, Václav Suchan – rovněž bývalý domovník – a Bohuslav Šinakl, autor velmi zajímavé shrnující informace o činnosti Heeresarchivu v době Protektorátu Čechy a Morava.55 Celé první patro budovy mělo být uprázdněno pro rostoucí potřeby Vojenského ústředního archivu, v rámci toho se jednalo o náhradu za byty, kde žili invalida Josef Kadlec, vdovy po invalidech Terezie Freszlová, Františka Hošková a Františka Štráchalová (vdova po majiteli tabáku v průjezdu). Tito lidé ale žili v budově i nadále a měli v užívání zahrady okolo ústavu. Rodina Suchanova a nově i Klvaňova žily v budově ještě v osmdesátých a devadesátých letech a někteří současní zaměstnanci VHA si je ještě osobně pamatují (Klvaňovi se přestěhovali snad v roce 1997 na Černý Most).

Život respektive rodinný život tedy z Invalidovny vyprchal s nadsázkou po více než 260 letech (od roku 1735)! Tomu, jak se v Invalidovně vlastně žilo, se nyní budeme podrobně věnovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Aby nemuseli nakonec žebrati.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.