Bitva o Sinaj

Jan Kotouč

Copyright © 2015 Jan Kotouč

Cover © Petr Willert

ISBN 978-80-7398-747-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-748-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

„Jediný snadný den byl včera.“

motto Navy SEALs

„Nejsou žádní neobyčejní lidé, jsou jen neobyčejné situace, se kterými se normální lidé musí vypořádat.“

admirál William F. Halsey, US Navy

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

Příloha 1

Příloha 2

Příloha 3 Technické parametry lodí

Příloha 4 Klíčový personál

Pokračování diplomacie (ukázka)

Tristanská občanská válka (ukázka)

Volání do zbraně (ukázka)

Na prahu očistce (ukázka)

1.

Desátník Mann se snažil nenadávat, když se na obzoru konečně objevilo obrněné vznášedlo s vojáky na vystřídání, ale nešlo to. Ti lemplové přiletěli skoro o dvacet minut později. A to pro něj znamenalo, že v téhle díře musel trčet o dvacet minut déle. Což bylo něco jako dvacet věčností.

Ke kasimirské armádě se přihlásil proto, že chtěl bojovat s nepřáteli císaře, že chtěl pomoci císařství vydobýt to, co mu právem náleží. Když mu na konci základního výcviku instruktor řekl, že má velitelské vlohy, a prošel zrychleným poddůstojnickým kurzem, načež byl povýšen na desátníka, ocitl se v sedmém nebi.

A potom ho poslali sem, do okupační jednotky na planetě Beveren, kde trčel už skoro dva roky od začátku války. První chvíle triumfu rychle vystřídalo znechucení z téhle díry. Celá planeta měla sotva sedmnáct milionů obyvatel, kteří mluvili s legračním přízvukem, jen několik velkých měst a gravitaci o sedmdesát procent větší, než měl Mannův rodný svět. Také tu byla pořád zima a každou chvíli pršelo.

Mann byl z celého toho světa znechucený. A byl znechucený z toho, že jeho „velitelské vlohy“ mu vynesly velení nad třemi pitomci, kteří z různých důvodů nebyli schopní bojovat na frontě, a se kterými musel každý den držet hlídky na tomhle stanovišti, které se nacházelo ještě ve větší prdeli než zbytek planety – pokud to bylo vůbec možné. Devět set kilometrů na jih od nejbližšího města. Nějaký hlavoun z velitelství se rozhodl tady zřídit senzorové stanoviště, protože tudy by směrem k městu mohly vést přistávací dráhy nepřátelských raketoplánů vezoucích diverzní jednotky. Samozřejmě, že sem nikdy nic nepřiletělo, kdo by také do téhle prdele dobrovolně lezl?

Mann si odplivl a vydal se ke vznášedlu, které už dosedlo a z jehož předního průlezu vyšli čtyři vojáci, kteří si budou užívat osm hodin uprostřed ničeho.

Mannovi muži vyšli hned za ním. Také se nemohli dočkat, až odsud vypadnou, v posádkovém městě měli alespoň bordel.

V novém týmu byla i jedna žena a Mann se ušklíbl, když ji spatřil. No jasně, Walkerová, jedna z těch nových. Mann se nedivil, že ji velitel roty poslal hlídkovat sem, nejspíš chtěl mít ten její hnusný ksicht od sebe co nejdál.

„No to je dost, že jste tady,“ zabručel.

„To víš, nechtělo se nám z pelechu,“ řekl nový desátník.

„No jasně, jasně. Tak formálně převezmi hlídku, ať to máme za sebou!“

„Tímto přebírám hlídku,“ řekl desátník.

Mann přikývl. „Tímto ti předávám…“

Víc už nedořekl, osm odstřelovačů schovaných v okolí vypálilo ve stejný okamžik a osm kasimirských vojáků bylo zasaženo do hlavy elektromagneticky urychleným projektilem. Další dva ostřelovači se speciálními gravitačními zesilovači vystřelili na vznášedlo. Projektily prorazily vyztužené sklo a zabily pilota i palubního střelce.

„Čisto!“

„Čisto!“

Kapitán Michael Kowalski se z úkrytu vydrápal na vybetonované prostranství, kde se nacházelo vznášedlo, jehož motory stále hučely, a před ním osm mrtvých Kasimiřanů.

„Hlášení?“

„Neměli šanci,“ řekl starší seržant Benjamin Decker. „A vysílání jsme jim rušili podle plánu.“

Michael přikývl a rozhlédl se. Vojáci ze dvou družstev jeho sekce C jednotky Commandos CS-8 už prohlíželi mrtvé nepřátele, zajišťovali okolí a čtyři vynášeli ze vznášedla těla pilota a palubního střelce.

„Věděl jsem, že tyhle zastrčené posádky jsou neschopné, ale že se zpozdí o dvacet minut…“ zabručel Decker.

„Se zdržením plán počítal, pořád máme čas.“ Michael zněl sebevědomě a přál by si, aby se tak i cítil. Všechno musí probíhat podle přesného načasování, jinak je Kasimiřané zlikvidují po malých skupinkách nebo zkejsnou na planetě bez pomoci z vnější.

Přistoupili k němu další dva vojáci, jeden měl na bojovém skafandru proužky seržanta, druhý označení praporčíka.

„Vnitřek vznášedla je nepoškozenej, pane,“ řekl seržant Saul Kazir a i skrz hledí přilby bojového skafandru Michael viděl, jak se vysoký černoch zubí. „Rána šla na jistotu. I když sedadlo je teda dost zasviněné, je na něm hodně zbytků pilota.“

„Já to nějak přežiju,“ řekl praporčík. Na rozdíl od Kazira, se kterým Michael sloužil už před lety s jednotkami Commandos na Tristanu a před necelým rokem s tarnówskými vojáky v Kolonizovaném prostoru, praporčík Drew se k jednotce připojil jenom těsně před misí jako specialista-pilot.

„Hlavně jestli s tím dokážete letět, Drewe,“ zeptal se opatrně, ale usmál se. Nechtěl působit, jako že Drewovi nevěří.

Drew přikývl. „Je to novější verze než ta, se kterou jsem lítal v simulátorech, ale pořád je to klasické obrněné vznášedlo třídy Hacienda. Poradím si.“

„Dobře. Kazire, vy si sedněte na post střelce.“ Kazir se zazubil ještě víc. Michael věděl, že jakýkoliv velký kulomet bude Kazirovou oblíbenou hračkou.

„Tak jo, bando, tady Orion velitel,“ ohlásil se do vysílačky svým volacím znakem. „Nasedat! Manoko, pojďte sem!“

Vojáci ze dvou družstev začali nasedat a k Michaelovi přiběhla svobodník Manoko, drobná žena s velkým batohem na skafandru, kde měla kompletní vybavení nutné pro svou funkci radistky ve velitelském družstvu sekce C.

„Pane?“

„Obávám se, že budeme muset riskovat další vysílání a informovat náš odvoz o upraveném časovém harmonogramu,“ řekl Michael a viděl skrz průzor helmy, jak se drobné Asiatce rozšířily oči. Každé vysílání z povrchu okupované planety bylo riskantní, i když šlo o úzce zaměřený komunikační laser a ne o rádiové vysílání. Riziko, že ho někdo zachytí, existovalo vždy. Ale neměli na vybranou. V soustavě Beverenu se nacházely tři astonské fregaty, které jim sloužily jako odvoz a které měly na palubě nadsvětelné raketoplány, které Michaelovu sekci po splnění úkolu vyzvednou z povrchu. Pokud by raketoplány vyrazily předčasně, nenaloží nikoho. A pokud vyrazí pozdě, může se stát, že Michael a jeho lidé budou už po smrti nebo v zajetí, než se k nim dostanou. Proto bylo nutné risknout vysílání.

Manoko to také pochopila, sundala si batoh a rozložila komplikované vybavení. Úzce zaměřený laserový paprsek pošle zprávu nadsvětelné sondě obíhající planetu nad jejich pozicí ve vzdálenosti tří světelných minut. Sonda potom provede krátký mimoprostorový skok k jedné z fregat a informuje loďstvo o jejich novém časovém plánu.

„Jaký je upravený čas, pane?“

„Hodina H nastane za…“ Michael si zkontroloval čas. „Čtyřicet minut.“ Tak dlouho při běžném provozu trvalo vznášedlu, než uletí vzdálenost devíti set kilometrů. Mohli letět rychleji, ale to Kasimirská armáda praktikovala pouze v boji, a tím by na sebe upoutali pozornost. Vše musí vypadat jako rutinní výměna stráží, dokud vznášedlo nepřistane na základně.

„Zpráva připravena.“

„Odešlete ji.“

Teď jen doufám, že loďstvo splní svou práci.

„Kapitáne Evansová?“

„Ano?“ řekla Vivian Evansová, když stiskla tlačítko interkomu na svém stole.

„Kapitán Sinha posílá pozdravy a prosí, jestli byste se k ní nepřipojila na můstku. Dostali jsme novou zprávu z povrchu.“

„Děkuji, hned jsem tam.“

Vivian vstala od stolu, popadla sako své černo-modré uniformy, které měla hozené přes křeslo, rychle se zapla a zkontrolovala svou vizáž před zrcadlem. Už před lety se naučila, že vysoký důstojník na lodi nesmí vypadat jako drban, i když je na palubě jenom jako host.

Když usoudila, že takhle může mezi lidi, vyšla z kajuty na chodbu fregaty Stalwart. Tahle malá loď jí připomínala její vlastní službu na fregatě Ranger během tristanské občanské války. Fregaty se v sektoru Hirano běžně používaly na podobné malé průzkumné a záškodnické mise. Hlavně od doby, kdy Kasimiřané prakticky rozbili astonskou Domovskou flotilu a dobyli hlavní planetu Astonské unie Simeral, se většina války omezila na vedení záškodnických akcí tady v Kolonizovaném prostoru – za pomoci fregat a výjimečně i lehkých křižníků.

Velkých bitevních křižníků nebylo tolik a admiralita si dobře rozmýšlela, kdy tyhle kolosy nasadí. S fregatami se nikdo moc nerozmýšlel, loď dlouhá kolem sto padesáti metrů a se sotva stovkou členů posádky byla snadno nahraditelná. Posádky těchto lodí – ani Vivian samotná – z tohoto přístupu nadšené nebyly, ale strategická realita byla jednoduše taková.

Stalwart navíc byla jedna ze zatím deseti nejnovějších fregat třídy Investigator; první várka opustila loděnice na Simeralu těsně předtím, než na planetu zaútočil Kasimir, a od té doby se stavba dalších lodí zdržela. Investigatory kromě většího počtu odpalovačů řízených střel Seeker měly hlavně větší zásobníky pro průzkumné nadsvětelné sondy a lepší senzorové vybavení. Když admirál Tyler a velení Commandos připravovali tuhle misi, Vivian lobbovala za to, aby do soustavy Beveren nasadili alespoň jeden Investigator.

A tak dění v soustavě Beveren nyní tiše sledovala fregata třídy Investigator Stalwart a dvě starší lodě třídy Intendant. Vivian se navíc rozhodla mise osobně účastnit, když se z pozice operační důstojnice v Tylerově štábu podílela na plánování operace. Tyler jí vyhověl a jmenoval ji velitelkou dočasného odřadu 36-12.

Na můstku panovalo ticho, mariňák střežící průlez Vivian neohlásil, tímto způsobem se na fregatách ohlašoval pouze příchod velícího důstojníka lodi a tím Vivian nebyla.

Komandér Aarti Sinha seděla ve velitelském křesle a pozorovala na svém displeji zmenšenou mapu oblasti, když k ní Vivian přistoupila.

„Dobrý den, kapitáne, jaká přišla zpráva z povrchu?“ Sinha byla technicky komandér, ale podle staré námořní tradice jí náleželo oslovení „kapitáne“ jakožto velící důstojnici lodi. Situaci komplikoval fakt, že Vivian naopak byla kapitán hodností – a tudíž výš než Sinha – ale velela celému odřadu a v praxi byla spíše jen pozorovatelem.

„Narazili na nějaké zdržení, odhadovaný začátek operace je za čtyřicet minut,“ řekla Sinha a vstala, čímž Vivian přinutila lehce ustoupit. Sinha nebyla na ženu vysoká, ale ve srovnání s Vivianinými sto padesáti centimetry byla většina žen u loďstva vysoká. Sinha navíc byla se svou atletickou postavou a krátkými, hustě černými vlasy mnohem blíž typickému příkladu důstojníka loďstva než malá baculatá Vivian. Za léta praxe se Vivian naučila těžit z toho, jaká je, a tak se Sinze dívala v klidu do očí a přemýšlela, jestli posádka vnímá ten kontrast mezi oběma ženami stejně jako ona.

„Takže raketoplány vypustíme za padesát minut, že ano?“

„Ano, další spojení už nemůžeme předpokládat. Od této chvíle můžeme jenom čekat.“ Sinha ukázala na senzorový záznam. Ikona představující Stalwart se blížila ke Gentské mlhovině, obrovskému oranžovému mraku, který se táhl soustavou Beverenu po rozloze skoro dvou světelných hodin napříč. Ve skutečnosti to nebyla mlhovina – mlhoviny se táhnou napříč několika světelnými lety. Ale místní se tomu prostě rozhodli říkat mlhovina a astrografové jim vyhověli. I když si u toho rvali vlasy. V každém případě start raketoplánů bude v mlhovině více skrytý.

„Jaké jsou zprávy od Morami a Observeru?“ zeptala se Vivian a Sinha na obrazovce přepnula na hrubou mapu, která zachycovala celou soustavu, a ukázala na dvě zelené tečky, obě momentálně na opačných stranách ekliptiky.

„Jsou tady a tady. Nadsvětelná sonda nám před chvílí potvrdila kurz a polohu Observeru. Sonda od Moramiho by měla přiletět každou chvíli.“ Vivian přikývla a sledovala displej. Senzory fungovaly pouze rychlostí světla, takže záznamy o lodích na druhém konci soustavy by byly i několik hodin staré. Tomu pomáhaly nadsvětelné sondy, malé stroječky s generátorem mimoprostorového okna, které udělají rychlý skok tam a zpátky a získají informace po soustavě. Vivian tak mohla sledovat dění u Beverenu a u Morami a Observeru jen se zpožděním několika minut.

Sinha se zase posadila a Vivian zaujala místo na sedadle prvního důstojníka. Nevěděla, kde komandér-poručík Jansen právě je, ale když už měla pro tuto misi jeho kajutu, může si sednout i do jeho křesla. Hodnost má své výhody.

„Kdo to řekl, že služba ve vesmíru je z devadesáti devíti procent nudná rutina a z jednoho procenta čistý teror?“ zeptala se Sinha a Vivian pokrčila rameny.

„Autorství se připisuje spoustě lidí, a i ta procenta se různě liší, ale je to zhruba tak.“ Usmála se. „Ale obě jsme si teroru už užili dost, kapitáne, ne?“

Sinha se pousmála. Osobně se účastnila bitvy o Simeral jako členka štábu admirála Tylera – byla jeho operační důstojnicí, stejně jako Vivian teď – a potom byla zajata Kasimiřany, osvobozena a účastnila se dobrovolné mise na osvobození Tylera. Vivian byla naproti tomu více než rok a půl součástí svazu admirála Suna, který vedl guerillovou válku proti Kasimiřanům v Kolonizovaném prostoru a zároveň bránil stanici Albatros, poslední nedobyté území spojenecké planety Tarnów. Albatros dopravili i s více než čtvrt milionem civilistů do bezpečí a zničili velké kasimirské loděnice Akropolis, ale při závěrečné bitvě zahynul admirál Sun a Vivian přišla o svou loď, lehký křižník Arbiter.

Obě ženy už tedy zažily dost akce a hrůzy. Vivian ale věděla, že Murphyho zákony pracují neustále… a tahle mise probíhala klidně už příliš dlouho.

Začínala z toho být nervózní a snažila se to na sobě nedat znát.

„Panebože!“

Komandér Kyle Stern, velící důstojník kasimirské fregaty Andros, se podíval na poddůstojníka u senzorového stanoviště.

„Co se děje!“

To už si za poddůstojníka stoupl taktický důstojník hlídky a vyjeveně koukal na displej. „Pane, něco se děje v Geltské mlhovině, něco… ale to není možné! Je to jako otevření mimoprostorového okna, ale… pane, tohle je rezonanční kaskáda!“

„Cože?!“ Stern se musel přeslechnout. Rezonanční kaskáda šla nejlépe popsat jako exploze mimoprostorového okna. V řetězovém sledu se vytvoří stovky malých mimoprotorových anomálií v okruhu několika desítek a někdy i stovek tisíc kilometrů od epicentra. Jenže ke kaskádě nedošlo v sektoru Hirano už sto padesát let, dříve se to stávalo při otevření okna v oblasti bohaté na určité plyny, ale nové nadsvětelné generátory tomuhle zabraňovaly. A nové znamenalo postavené v rozmezí před sto padesáti lety až do dneška. Že by došlo ke kaskádě, bylo téměř nepředstavitelné…

Ale to už si Stern vyvolal údaje z taktické sekce u sebe na monitoru a viděl to na vlastní oči. Přesně tohle jim instruktor na císařské akademii ukazoval v hodinách historie nadsvětelného cestování. Ale jak k tomu mohlo proboha dojít? A že zrovna tady… ze všech možných míst?

„Taktický, jsou nějaké záznamy o tom, že by ke kaskádě někdy došlo přírodní cestou?“

„Ehm… tím myslíte, že by nastala sama od sebe?“

„Ano, sama od sebe.“

„Ne, nikde nic takového nemáme.“

Stern přikývl. „Takže ať už k tomu došlo jakkoliv, někdo tam je. A nejspíš někdo, kdo tam být nemá. Komunikační, informujte kapitána Kalase, že žádám o povolení s Androsem prozkoumat anomálii v Gentské mlhovině.“

Komunikační odeslal zprávu a odpověď přišla během necelé minuty.

„Povolení uděleno, pane. Máme instrukce prozkoumat mlhovinu. Himera dostala rozkaz připojit se k nám.“

Stern přikývl. „Dobrá, pošlete signál Himeře, ať nás následuje. Bocmane, vyhlaste bojový poplach.“

Stiskl tlačítko, které ho spojilo se strojovnou. „Tady kapitán, připravte se na mimoprostorový skok.“

Z nulového zrychlení na oběžné dráze planety by se Andros a Himera ploužily ke kraji mlhoviny osm a půl hodiny. Mimoprostorovým skokem tam budou hned.

„Co to u koz bohyně Sakti bylo?!“

Vivian tentokrát ignorovala neortodoxní provolání Sinhi k jejím hinduistickým kořenům a jen tupě zírala na displej.

Tohle musí být snad rekord, bylo to jen deset sekund, deset sekund od chvíle, co jsem si řekla, jaký je klid.

Aarti Sinha také vyjeveně zírala na displej, kde před chvílí zmizela kaskáda – rezonanční kaskáda – a cítila, jak kdyby na ni sáhla smrt. Což se vlastně stalo, kaskáda se objevila sedmdesát tisíc kilometrů před nimi a zastavila sotva deset tisíc kilometrů od přídě Stalwartu, kdyby Sinha předtím nařídila větší zrychlení, bylo by po nich.

„Musela to vyvolat naše sonda, jak se vracela od Moramiho,“ řekl astrogátor, mladší poručík Munreau. „Nic jiného to být nemohlo!“

„Ale jak?“ ptala se Vivian Evansová. „Tohle se přece už nestává, ale…

„Bylo to tou sondou a může za to ten kretén, který ji vyrobil,“ ozvalo se od průlezu na můstek. Vivian i Sinha zvedly hlavy a viděly, jak k velitelskému křeslu míří komandér-poručík Gregor Jansen. První důstojník Stalwartu byl elegantní muž s lehce zastřiženými hnědými vousy a modrýma pronikavýma očima. Ve svých padesáti letech byl na svou hodnost starší, ale také většinu kariéry strávil v Astrografickém ústavu loďstva a do aktivní služby se vrátil až po vypuknutí války.

Teď ale nebylo po elegánovi ani stopy, Jansen byl rozčilený a vypadal jako býk zoufale hledající toreadora.

„S inženýry jsme rychle prohlédli další sondu ze stejné série,“ řekl, když došel k Sinhině křeslu. „Ta cívka, co je u vnějšího výstupu mimoprostorového generátoru, je z obyčejného železa! Normální kus železa, jaký koupíte za tři kredity v obchodě!“

„Vždyť tohle se dělá ze slitiny kiria už sto padesát let!“ vydechla Vivian.

„Ano, dělá, ale firma, co tohle staví, Lindberg Inc., se na to po sto padesáti letech vykašlala! Kirium je drahé, železo levné. A nás už ani nenapadne tohle kontrolovat!“

Sinha si přejela dlaní po obličeji. „No jistě, státní zakázka: sondy vyrábí ten, kdo si u výběrového řízení řekl o nejmíň peněz.“

Jansen přikývl. „Musely to být ty ionizované plyny v mlhovině. Železné cívky s ním odjakživa špatně reagují. Většina kaskád vznikla reakcí s héliem nebo nějakými ionizovanými plyny.“

„Můžeme být rádi, že to nedopadlo hůř,“ řekl kdosi, ale kapitán Evansová toho dotyčného zchladila pohledem.

„Bude to horší, rezonanční kaskádu museli spatřit až u Beverenu.“

Jako kdyby chtěl taktický potvrdit její slova, hned se ozval.

„Nový kontakt. Dva nové kontakty na kurzu nula šest tři na nula osm osm.“

„Už to je horší,“ řekla Sinha. „Zjistěte mi podrobnosti!“

Bylo jasné, co jsou ty lodě zač. Přiletěly sem v době, která zhruba odpovídala době, než světlo doletí k Beverenu a než se velitel kasimirského odřadu k něčemu rozhoupe.

„Potvrzuji, jedná se o dvě fregaty, počítač to odhaduje na třídu Knossos.“

„Jsme pořád na tichém chodu?“ zeptala se Vivian a Sinha přikývla. Stalwart měl vypnutý pohon a letěl pouze setrvačností po své trajektorii. V mlhovině by se tak mohl před nepřítelem skrýt docela účinně.

Jenže za půl hodiny nejpozději musí vypustit raketoplány.

„Můžeme povolat na pomoc Moramiho a Observer?“ zeptala se.

„Jen pokud chcete vyvolat další kaskádu, madam,“ řekl Jansen.

„Takže se o ně musíme nějak postarat sami,“ řekla Sinha. Ale otázkou bylo, jak to udělat. Stalwart nesl sice šestnáct odpalovačů seekerů, o šest víc než kasimirská třída Knossos, ale nepřítel měl dvě lodě. A ať už udělají cokoliv, musí to udělat rychle.

„Senzory nic nezachycují,“ řekl Sternův taktický důstojník a komandér přikývl.

„Dobře, tak začněte zrychlovat a nastavte kurz do mlhoviny přesně k epicentru exploze té kaskády.“

„Nepřítel zrychluje a míří naším směrem.“

„K epicentru,“ řekla Sinha a podívala se na Vivian. „Budeme se skrz ně muset probít, madam. A nemáme moc času.“

Vivian přikývla a měřila si tu snědou ženu vedle sebe. Sinha vypadala odhodlaně, možná odhodlaněji než Vivian, i když ta měla delší praxi s tím, aby její obličej nedával najevo žádné emoce, pokud nechtěla.

„Bojím se, že přímý boj by pro nás nedopadl dobře. Stalwart má sice větší zásobníky munice, ale dvě jejich fregaty na nás mohou vypálit skoro dvojnásobnou salvou.“ Zamyslela se. „Co jste to udělala v tom Hunském prostoru?“

„Vypustili jsme střely mechanicky bez zažehnutí trysek,“ řekla Vivian tiše a v hlavě se jí nechtěně přehrála ona tragédie v Hunském prostoru. Její první samostatné velení, ke kterému se dostala kvůli zranění a smrti dvou svých nadřízených. „A potom, když je nepřítel přeletěl, aniž by si jich všiml…“

Sinha přikývla a stiskla tlačítko interkomu. „Záložní zbraňové stanoviště, tady můstek.“

„Tady zbraňové, poručík Čang.“

„Pane Čangu, kolik máme řízených střel Seeker v zásobníku na zádi?“

„Myslíte jenom ty s nukleární hlavicí?“

„Ano, jenom s nukleární hlavicí.“

„Devadesát.“

Většina lodí, i malých fregat, byly prakticky velké sklady munice. Lodě s kiriovým pancířem odolaly velkému náporu nukleárních střel, a tak musely schytat hodně salv. A za každou velkou flotilou letěla skupina zásobovacích lodí na doplnění munice.

„Dobře, kolik jich můžete vyhodit do vesmíru záďovými únikovými vraty, abychom je mohli na dálku aktivovat a zažehnout?“

„No…“ Hlas zbraňového se odmlčel, tuhle otázku asi nečekal. „Tak padesát, madam.“

„Udělejte to, hned. Chci, aby ty seekery nikdo nezachytil senzory, dokud je neaktivujeme.“ Sinha ukončila spojení a otočila se na taktického důstojníka. „Pane Sakriste, počkáme, až nepřátelské lodě střely přeletí, a potom je aktivujeme a zaměříme všechny na tu bližší. Za jak dlouho je dostihnou při současném zrychlení, pokud střely aktivujeme dva tisíce kilometrů od jejich zádi?“

„Tak… dvaadvacet sekund. Budou si muset vybudovat zrychlení a ty kasimirské fregaty se od nich budou pořád vzdalovat.“

„Dobře, chci, abychom přešli na plný vojenský výkon a vypálili všechno, co máme, na tu druhou loď… patnáct sekund po zážehu těch střel. Tou dobou už se při troše štěstí budou otáčet k našim střelám.“

„Ano, madam.“

„Dobře, astrogace, chci začít zpomalovat, abychom v době odpálení byli ve vzdálenosti…“

Sinha dávala rozkazy a Vivian se snažila mlčet. Sinha se chystala udělat něco, s čím úplně nesouhlasila. Byl to vlastně vesmírný ekvivalent vlákání nepřítele na minové pole, ale Vivian by na jejím místě spíš vypustila několik takových „tichých“ salv, aby mohla nepřítele zasáhnout několikrát a ideálně ho zničit dřív, než odhalí svou loď a vystaví ji nepřátelské palbě.

Tak by to udělala Vivian, podobně to udělala i v Hunském prostoru. Ale zároveň věděla, proč chce Sinha odhalit svou loď hned po zahájení palby. Chce ty dvě fregaty vyřídit rychle, aby nehrozila, že jedna z nich zavolá posily. Na oběžné dráze Beverenu byly ještě tři další fregaty. Vivian měla za to, že to je zbytečný risk, ale to byl jen její názor, a tak nic neříkala. Tahle bitva zahrnovala jen Stalwart a loď může mít jen jednoho kapitána.

Dál se sunuli mlhovinou a sekundy ubíhaly.

„To je divné,“ zamumlal Sternův taktický.

„Co je divné?“ Stern vstal ze svého křesla a přistoupil k taktickému stanovišti.

„Asi třicet tisíc metrů před námi. Vypadá to jako nějaký plyn.“

„Tohle je mlhovina, tady je všude plyn.“

„To ano, ale… nevím, pane, ještě čekám na spektroskopickou analýzu, ale přijde mi to jako o dost jiný typ plynu. Může to být unikající atmosféra z lodi. Nebo to může být i stopový prvek jiného plynu v téhle mlhovině.“

„Hmm… Začněte zpomalovat. Nechci vlétnout do něčeho nečekaného.“

„On to nespolkl,“ řekl Jansen. Vivian mu nabízela, aby se posadil do křesla prvního důstojníka, které náleželo jemu, ale on Vivian nevybíravým způsobem naznačil, že má zůstat sedět ona, a sám se držel u volného křesla vedle astrogátora. „Při tomhle zpomalení ty střely může najít mnohem snáz.“

Vivian cítila napětí v celém okolí a sledovala hodiny na displeji před sebou. Raketoplány musí vypustit za deset minut, aby dodrželi časový plán.

„Asi budeme muset provést mimoprostorový skok na oběžnou dráhu Beverenu, vypustit raketoplány tam a čekat,“ řekla velmi tiše. Bylo to riziko, které sice během příprav na misi probírali, ale nikdo netušil, že by k této situaci došlo. U Beverenu byly další tři fregaty a veškerá orbitální a pozemní obrana. Než do atmosféry vypustí raketoplány, bude to trvat, a tou dobou budou všem na očích. A každý pak uvidí startující raketoplán a jeho sestup do atmosféry. A vzhledem k tomu, že tou dobou už každý bude vědět o nepřátelské fregatě na oběžné dráze, budou všichni obránci připraveni a protiletadlová palba se na raketoplán sesype jako uragán. Bylo to riziko, ale Vivian neviděla jinou možnost, pokud ty kasimirské fregaty objeví jejich minové pole…

Komandér Sinha chvíli mlčela, ale potom k Vivianině překvapení zavrtěla hlavou. „Ne, něco zkusíme. Pokud něco hledají, tak je nechme něco najít. Taktický.“

„Ano, kapitáne?“ zeptal se Sakristos obezřetně.

„Vystřelte jednu sondu na levobok a nastavte ji, ať intenzivně vysílá, jakmile se ocitne tři tisíce kilometrů od nás.“

„Ano, madam.“ Sakristos se dal do práce a o pár vteřin později Stalwart vypustil jednu nadsvětelnou sondu.

„Kontakt! Signál na kurzu jedna tři sedm!“

„Co je to?“ zeptal se Stern.

„Je to moc malé na loď, podle vysílání to bude sonda.“

„Zaměřte se na to,“ nařídil Stern, ale potom se zamračil, zatímco se Andros a Himera přibližovaly k té sondě a opět začaly zrychlovat. Něco mu tu nehrálo, proč ta sonda začala vysílat zrovna teď?

Nejspíš nějaká porucha. Stejně jako ta, co vytvořila rezonanční kaskádu. Možná to spolu nějak souvisí, ale jak…

„Kontakt! Panebože, to jsou seekery na zádi!“

Stern se okamžitě probral z úvah a srdce mu sevřela ledová pěst. Jistě, nalákali ho na sondu, zatímco nepřátelská loď – nejspíš taky fregata nebo dvě – se mu vplížila za záda.

Ale šok trval jen sekundu, potom převzal velení trénink.

„Obrat o devadesát stupňů na levobok!“ štěkl. „Bodová obrana připravit. Taktický: Najděte mi tu loď a palte!“

Taktický důstojník ji stále hledal, když jeden z jeho poddůstojníků zvolal: „Loď na pravoboku!“

Na Sternově displeji se objevil neznámý kontakt na opačné straně, než na kterou se soustředila veškerá bodová obrana.

Potom neznámá salva naplno zasáhla fregatu Himera.

„Zaměřte tu druhou fregatu a palte,“ řekla Sinha. Taktický důstojník zadal povel a Stalwart vystřelil. Střely Seeker, vypuštěné s elektromagnetickým urychlením, letěly k cíli mnohem svižněji než seekery, které musely nejdříve nabrat zrychlení.

Jedna nepřátelská fregata byla prakticky vyřazena z boje, ale druhá stihla včas vypálit vstříc nové hrozbě, než na ni dopadly seekery ze Stalwartu. Bodová obrana Sinhiny lodi ožila a Vivian zaťala zuby, když jedna střela proklouzla skrz smršť protiraket a přehradní palby z děl a zasáhla levobok.

Loď se otřásla, na panelu začalo blikat poškození, ztratili jeden odpalovač seekerů a jedno stanoviště bodové obrany, ale nepřítel na tom byl hůř. Obě nepřátelské fregaty už cedily vzduch a Sinha naprosto chladně vypálila další salvu. A potom další.

A najednou bylo po všem. Nepřátelské lodě zmizely v krátké apokalyptické explozi a najednou byl všude klid a mír, jako by se vůbec nic nestalo.

„Přišli jsme o dvě stanoviště bodové obrany a odpalovač čtyři,“ řekl Jansen. „Máme osm raněných, jeden těžce, ale žádní mrtví.“ Podíval se na Sinhu. „Měli jsme štěstí.“

„A taky něco víc,“ řekla Vivian. „Dobrá práce, kapitáne, to byla rychlá a pohotová reakce.“ Mnohem lepší, než jsem tehdy při své první velitelské akci v boji provedla já. „Ale ještě to neskončilo.“

Sinha přikývla – vypadala, jako by se právě probrala z nějakého bojového tranzu – potom trhaně kývla. „Já vím, že ne, madam. Komandér-poručíku Jansene, vypusťte raketoplány!“

2.

Michael Kowalski seděl v přepravním prostoru obrněného vznášedla a dvě družstva kolem něj. Všichni měli sundané přilby a drželi je na klínech. Nikdo nic neříkal, nebylo potřeba, úkol už probírali mnohokrát. Jediným zvukem bylo hučení motorů vznášedla a bzučení elektronického vibračního čističe, kterým si Saul Kazir naproti Michaelovi čistil dlouhý vibronůž zabudovaný do zápěstního chrániče na pravé ruce bojového skafandru. Nůž pod zápěstím byl standardním vybavením bojových skafandrů jednotek Commandos, ale Kazir byl unikát ve všech ohledech a vyrobil si vlastní – výrazně delší – vibronůž, o který pečoval jako o své malé děťátko.

Michael věděl, že někteří vojáci v sekci mají Saula Kazira za pošahaného šílence, kterému jde víc o to zabít co nejvíc Kasimiřanů než splnit úkol mise, a nechápou, jak se mohl stát seržantem. Michael jim tyto úvahy nemohl mít za zlé, zvlášť, když byly z devadesáti procent pravdivé.

Saul Kazir pocházel z planety Peluana, která byla jedním z posledních světů osídlených během čtvrté, poslední kolonizační vlny a měla jen osmdesát tisíc obyvatel. Respektive mívala. Nyní byla celá planeta jedním velkým hřbitovem. Tehdy se nevědělo, co byla zač ta podivná létající monstra, co se na kolonii sesypala jako hejno kobylek. Dnes se už ví, že ti tvorové se jmenují Mortisové a že je Kasimirské císařství používá jako hordy postradatelných vojáků do první linie. Peluana byla první planeta, na které se to vyzkoušelo, a Kasimir tak Saula Kazira připravil o všechno, co znal, o celý jeho domov. Kazir byl jedním z pouhých třinácti lidí, kteří masakr přežili. Pouhou náhodou. Potom se přihlásil do Sinajské vesmírné pěchoty a potom k jednotkám Commandos, aby mohl Kasimiřanům vrátit to, co mu udělali.

Michael se tedy nedivil obavám svých vojáků; když Kazira sledoval, jak si v klidu čistí zbraň, kterou bude za pár minut možná zabodávat lidem do krků, také se cítil nesvůj. Ale na Tristanu mu Kazir zachránil život, několikrát, a utvořil se mezi nimi vzájemný respekt a prapodivné přátelství. Michael věděl, že ať je Kazir jakýkoliv, nikdy nenechal kamaráda ve štychu.

Věděl ale, že řadoví vojáci by nutně nesdíleli jeho jistotu, a tak si Saula Kazira vyžádal do svého družstva, které vždycky chodí s velitelem sekce. Tak ho bude mít pod dohledem.

A ostatní vojáci ve velitelském družstvu si už zvykli.

„Máme povolení k přistání,“ houkl na ně z kokpitu praporčík Drew. „Připravte se.“

„Helmy nasadit!“ zavelel Michael. „Kazire, do věže!“

„Jasný, pane,“ řekl Kazir, vibronůž mu zajel zpět pod zápěstí, utěsnil si helmu a vylezl do sedadla pro střelce. Ostatní si začali připravovat pušky. Transportér může v klidu přistát v hangáru na kraji vojenské základny, to zajistily kódy, které pro ně získalo místní hnutí odporu, ale jakmile Michael a jeho lidé vylezou ven, budou muset začít střílet.

Bylo zvláštní, že po Tristanu, Kamalu, výsadku na bitevní křižník Kasimir a půlroce různých krátkých misí v Kolonizovaném prostoru už Michaelovi ta představa blížícího se boje vůbec nepřišla.

Kam se poděl ten zazobaný student mezinárodních vztahů, kterým jsem býval?

„Střelba v hangáru číslo tři! Střelba v hangáru!“

Podplukovník Donner vyskočil z křesla jako po bodnutí jehlou a rychle přistoupil k vojákovi sedícímu u pultu vnitřní bezpečnosti.

„Cože? Co se stalo?“

„Z hangáru tři je hlášena střelba, předtím tam přistál transportér, běžný návrat výměny hlídky, a…“

Donner ho už nevnímal a mrkl na dispečera u monitorů. „Najděte mi záznam z kamery z hangáru tři.“

Dispečer to udělal a na dvou obrazovkách se objevilo najednou jen zrnění.

„Pane, střelba hlášena ze spojovací chodby číslo dvě!“

„Pane, hlídka u brány číslo dvě hlásí, že je pod palbou!“ ozval se další voják u komunikační sekce.

Brána dvě je na opačné straně od hangáru a spojovací chodby číslo dvě. Ať už se děje cokoliv, děje se to na dvou různých místech.

Teď už Donner jednal instinktivně a stiskl velké červené tlačítko u svého křesla. Po celé základně se začala rozléhat siréna vnitřního poplachu.

„Bezpečnostní uzavření všech průlezů,“ nařídil a poškrábal se na hlavě, vzpomínka na nudnou večerní službu ve velíně byla ta tam a on přemýšlel, jestli tohle souvisí i s tím, že z oběžné dráhy odvolali dvě fregaty, aby prozkoumaly něco v mlhovině.

Že by se to něco dělo na třech místech?

„Pane, letecká základna Milwa hlásí, že je pod raketovým útokem! Někdo na ni střílí seekery ze severovýchodu!“

Takže na čtyřech.

„Vyžeňte všechny vojáky z kasáren, posilte hlídky v klíčových oblastech a potom vyšlete pohotovostní četu do protiútoku!“

„Pane, pohotovostní četa už vyrazila pomoct s útokem na leteckou základnu Milwa!“

Což je skoro určitě diverze.

„Tak sestavte náhradní pohotovostní četu, znáte přece dril,“ odsekl a doufal, že jeho lidé dril opravdu znají. Ale po více než roce a půl okupace téhle planety se nemohl spolehnout, že se jeho lidé dokáží postarat o tuhle novou situaci. Sice na to občas trénovali, ale…

„Zavolejte sem někdo generála Farlandera!“ nařídil. „Ať už po nás jde cokoliv, nebude to jen pár nabušených civilistů z hnutí odporu.“

„Poplach poplach! Máme tu narušení bezpečnosti v hangáru tři a u brány dvě, všechny jednotky do protiútoku.“

Michael poslouchal hlas z reproduktoru, zatímco družstvo seržanta Cuaróna před ním čistilo cestu chodbami.

Jeho lidé právě postupovali z hangáru tři, a pokud u brány číslo dvě bylo také rušno, znamenalo to, že zbývající dvě družstva první čety nadporučíka Larse napadly ten vchod. Zároveň by druhá četa nadporučíka Ben-Guriona napadala leteckou základnu Milwa vzdálenou dvacet kilometrů, která byla sídlem dvou perutí bojových vznášedel.

V chodbě před nimi se objevili dva kasimirští vojáci s puškami, ale pouze v pracovních uniformách, a jeden z kulometčíků Cuarónova družstva se o ně rychle postaral. Michael ale věděl, že pokud se nepřítel zmobilizuje a vyšle do terénu vlastní vojáky v bojových skafandrech, bude to mnohem horší.

Rozhodl se přerušit rádiový klid.

„Tady Orion velitel pro Orion jedna a Orion dva, podejte hlášení!“

„Tady Orion jedna, veliteli,“ ozval se hlas nadporučíka Larse. „Jsme za hlavní bránou, nepřátelská palba sílí, ale zatím postupujeme beze ztrát!“

„Rozumím, hlavně moc neriskujte, Orione jedna!“

„Rozumím, Orion veliteli.“ Michael by přísahal, že v Larsově hlase zaslechl osten nevraživosti, ale i nejpokročilejší rádiová technika trochu zkreslovala, nemohl si být jistý.

„Orion dva, jaký je váš stav?“

„Tady Orion dva, veliteli, zničili jsme obě perutě, pane. Kasíci měli všechna vznášedla na ploše jedno vedle druhého, aby se líp bránili proti sabotážím.“ Nadporučík Ben-Gurion se uchechtl. „Až teď zjistili, že proti salvě lehkých seekerů z R-osmdesátek je to nepraktická obrana.“

„Dostali jste se do kontaktu s nepřítelem?“

„Negativní, Orion veliteli, Milwa proti nám vyslala několik řízených střel, ale i jejích odpalovače jsme už umlčeli. Nemáme žádné raněné.“

„Dobrá, přesuňte se k místu vyzvednutí.“

„Rozumím, Orion dva konec.“

Michael ukončil spojení a přidal do kroku, když se zepředu ozvala opět střelba. Pozvedl svou pušku. Za celou operaci ani nevystřelil, a jako velitel ani neměl, ale byl rád připravený.

Seržant Cuarón už ale vystřílel všechny dispečery v řídicím centru náležícímu k hangáru. Nikdo hangárové počítače nepotřeboval, takže Cuarón nechal své lidi střílet klasickými projektily vystřelovanými pomocí gravitačních urychlovačů. Střely tak prošly dispečery i jejich počítači jako nůž máslem.

„Čisto!“ zvolal Cuarón.

Michael si na HUD displeji ve své helmě vyvolal mapu oblasti, kterou jim dodal jejich kontakt v základně. Zatím se zdálo, že mapa je spolehlivá a Michael může postupovat dál.

„Dobře. Kazire, odpalte hangár.“

Saul Kazir se zazubil. Pokud měl něco radši než velké kulomety, byly to velké výbuchy, které mohl kontrolovat. Když použili kulomet vznášedla k vyčištění hangáru, nechali na palubě několik beden s K- šestkou, velice účinnou trhavinou. Kazir teď stiskl tlačítko dálkového detonátoru a jejich ukradený transportér explodoval a vzal sebou veškeré vybavení hangáru číslo tři, včetně generátorů.

Řídicí místnost se otřásla, světla zablikala a potom zhasla. O několik vteřin později se zapnulo nouzové osvětlení, ale hangár byl oficiálně mimo provoz.

„Dobře, pokračujeme dál. Deckere,“ otočil se na staršího seržanta, který normálně byl zástupcem velitele Larsova družstva, ale Michael si ho půjčil pod své přímé velení spolu s celým prvním družstvem seržanta Cuaróna. „Udeřte na velitelství, ale nepřežeňte to. Potom ustupte na nádvoří a čekejte na nás!“

„Jasně, pane, já znám plán!“ zabručel Decker a otočil se na Cuaróna. „Jdeme!“

Michael kývl na Kazira. „Zaujměte pozici, Kazire. My pokračujeme k cíli.“

Kazir přikývl, už se neusmíval, tvářil se spíš zamračeně, ale odhodlaně. „Ano, pane.“

Vyšli dál na chodbu a po chvíli se Michaelova a Deckerova skupina rozdělila. Občas narazili na další zbloudilé kasimirské vojáky, o které se rychle postarali, ale jinak postupovali bez problémů.

Deckerův útok na velitelský blok ve spojení s Larsovým útokem z druhé strany Kasimiřany přesvědčí, že Michaelova jednotka má za cíl obsadit velín. Bylo to logické, od začátku války podnikla Obranná aliance několik podobných útoků na okupované planety, Michael se jednoho sám účastnil na planetě Hiwa-ai. Jenže tentokrát je cíl Commandos poněkud jiný. Kasimirské obranné procedury uzamknou všechny přístupy k velíně a vojáci se budou soustředit hlavně na držení pozic, dokud nedorazí posily z kasáren. Velín je neprodyšně uzavřen.

Michaelova jednotka ale nechtěla velín. Mířila do spodních pater, kde se nacházely pouze kancelářské prostory. Žádné velící ústředí, žádný sklad zbraní. Jen kanceláře.

Cíl Michaelovy mise se totiž nacházel právě v kanceláři 216.

„Pane, generál Farlander uvízl ve městě!“

„No super,“ zabručel podplukovník Donner a na displejích sledoval schéma základny, kde na několika místech zářily červené symboly, jež představovaly místa, kde se bojovalo, nebo místa, kde došlo k výbuchu. Planetární velitelství bohužel nebylo postaveno od začátku jako vojenská základna, ale bylo vybudováno v bývalém sídle planetárního guvernéra. Tím pádem mělo spoustu vojenských slabin jako několik otevřených prostranství mezi bloky budov, které nebyly propojené zevnitř, nebo nedostatečné vnitřní zabezpečení. Ve velitelském bloku sice celou věc napravili a pečlivě ho vyztužili proti útokům, ale i tak to Donnerovi přišlo jako ocelová skořápka uprostřed domečku z karet.

„Pane, přijímáme zprávu z jednoho bojového vznášedla ze základny Milwa,“ řekl jeden z komunikačních techniků.

„Jak to? Vždyť tam všechna vznášedla zničili.“ Díky Farlanderově geniálnímu nápadu dát je k sobě, abychom „předešli sabotážím“.

„Dva stroje byly podle všeho ve vzduchu na cvičných manévrech. Přepojuji velitele letky s volacím znakem Sligo.“

„Ano, přepojte ho sem.“

„Tady Sligo, volám velitelství!“

„Sligo, tady podplukovník Donner, převzal jsem taktické velení. Jaká je vaše situace?“

„Já a Gert jsme jediní dva piloti ve funkčních strojích. Letíme k vám.“

„Obávám se, že pro boj v budově nám moc nepomůžete, ale určitě se nám hodí letecká podpora, jakmile někdo z těch hajzlů vykoukne ven!“

„Od této chvíle žádné ostré, jen paralyzéry,“ nařídil Michael, když se svým velitelským družstvem postupoval skrz administrativní sekci základny. Nechtěl riskovat, že omylem zasáhnou někoho, koho nemají.

Kazir vyslal desátníka Kapinského a svobodníka Jonesovou napřed, aby zajistili schodiště – výtahy nechtěli riskovat.

Michael uslyšel dvoje zahučení paralyzérů a potom Kapinského hlas: „Čisto!“

Kapinski a Jonesová zůstali hlídat schodiště a ostatní s Kazirem v čele postupovali dál. Michael překročil bezvládná těla dvou techniků a zahnul doleva.

Ve sluchátkách v přilbě mu zapraskalo.

„Tady letka Panthele pro Orion, zde Panthele 1, jaká je situace?“

To byly nadsvětelné raketoplány, které už dorazily na oběžnou dráhu.

„Tady Orion velitel, zatím nejsme u cíle. Budeme vás informovat.“

Touto zprávou pilota raketoplánu evidentně nepotěšil.

„Mrskněte sebou, Orione, musíme začít sestupovat, jinak se vystavíme nepřátelské palbě. Pokud nedosáhnete cíle, budeme vás muset vyzvednout tak jako tak!“

Neřekl už nebo vás tu nechat, ale Michaelovi bylo jasné, že tohle také hrozí. Jednotky Commandos sice měly stejně jako většina profesionálních útvarů tradici, že neopouští své lidi, ale tradice občas nemohla soupeřit s taktickou realitou.

„To je k vzteku, přiletíme skoro pozdě a oni ani nejsou u cíle!“ zavrčel pilot raketoplánu Panthele 1, zatímco sestupoval atmosférou Beverenu. „Oni si snad myslí, že na ně budeme čekat!“

„Co čekáš od blátošlapů?“ zamumlala vedle něj kopilotka.

Konečně dorazili ke dveřím 216.

Saul Kazir se neobtěžoval brát za kliku a jednoduše archaické dřevěné dveře vyrazil. Vpadl dovnitř s namířeným kulometem. Svobodník Manoko ho následovala a hned zaujala místo zády u zdi vedle dveří v předpisovém zajištění místnosti.

Třetí vstoupil Michael, zbytek družstva zajišťoval chodbu.

Uvnitř byla obyčejná kancelář a za stolem seděl vyšší muž s řídnoucími hnědými vlasy a obezřetným pohledem v modrých očích. Když Kazir v padl dovnitř, muž vyskočil ze židle a přiskočil s rukama nad hlavou ke zdi naproti dveřím. To byla ale reakce těla, v jeho očích byl klid, který Michaela překvapil.

Muž byl v kanceláři jediný a nejspíš i jediný v celém patře. Ostatní úředníci už dávno zmizeli do podzemního krytu – nebo cestou potkali Michaelovo družstvo a teď leželi omráčení na chodbě.

Na sobě měl černo-stříbrnou uniformu komandér-poručíka Kasimirského loďstva. Na pozemní základně takových moc nebylo, což byla poslední indicie, kterou Michael potřeboval. Tohle byl muž, kterého hledali.

Ale musel si to potvrdit.

„Nestřílejte! Nestřílejte!“

„Komandér-poručík Bernard Yost?“ zeptal se Michael klidně. Nepozvedl zbraň, nemusel, muže už měli na mušce Kazir i Manoko.

„A-ano,“ řekl muž, lehce se zaškobrtl, ale v očích měl pořád klid.

„V tom případě budete určitě vědět odpověď na otázku, jaký tanec máte při měsíčním světle nejraději.“

„Beveren nemá měsíc, ale kdyby měl, určitě bych si rád zatančil sambu,“ řekl Yost domluvené heslo.

„Tak to bychom měli,“ řekl Michael. Manoko namířila hlaveň pušky do země, Kazir však ne.

Yost si toho ale nevšímal a dál hleděl na Michaela. „Tímto formálně žádám Astonskou unii o politický azyl a jsem ochotný nabídnout své služby a hlavně informace o kasimirském projektu Mortisů a o jejich dalším využití.“

Michael viděl, jak se Kazirova zbraň lehce zachvěla, velký muž stěží potlačoval vztek. Mortisové vyhladili jeho svět a od začátku války zavařovali Obranné alianci. V Bitvě o Simeral organické lodě Mortisů prolomily astonskou obranu a stály Astoňany jejich hlavní planetu. Jakákoliv informace o Mortisech a o tom, jak je zastavit, měla pro celou Obrannou alianci cenu kiria26. Proto také velení rozhodlo poslat jednotku Commandos vyzvednout Yosta, i když hrozilo, že to bude past.

„Tímto přijímám vaši žádost o azyl jménem Obranné aliance,“ řekl Michael a Yost se zamračil.

„Jménem Obranné aliance? Vy nejste Astoňan… ne, určitě nejste, že? Máte zvláštní přízvuk.“

„Ne, jsem kapitán Michael Kowalski, velitel sekce C jednotky Commandos CS-8. Původně pocházím z Tarnówu.“

„A-aha.“ Yost se opět zarazil. Astonská unie byla nejsilnějším členem Obranné aliance a pro mnohé Kasimiřany byla téměř jediným opravdovým členem potom, co kasimirská vojska dobyla Michaelovu rodnou planetu Tarnów, Ballingtonské společenství vyhlásilo neutralitu a Sinaj se držela zuby nehty proti kasimirskému náporu. Kasimir sice dobyl dvě ze šesti planet Astonské unie, ale Sinaj byl stejně jako Tarnów státní útvar s jednou planetou. Pokud padne Sinaj, bude Astonská unie sama.

Yost tedy nebyl nadšený z toho, že ho přišel zachránit jeden z mála vojáků, který se dostal z Tarnówu ještě před kasimirskou okupací.

To mu radši nebudu říkat, odkud je Kazir. Nebo že dva moji velitelé čet jsou ze Sinaje a že tu mám další čtyři vojáky, kteří jsou z Ballingtonské flotily v exilu, kterou do Obranné aliance přitáhla Justina Tarziniová potom, co se vzepřela ballingtonské vládě.

„Rád bych tu s vámi řešil národnostní složení Obranné aliance, komandér-poručíku Yoste,“ řekl nakonec. „Ale bohužel musíme jít! Náš odvoz už čeká.“

Yost přikývl a následoval Michaela ze dveří. Kazir mu přitom věnoval výmluvný pohled, který sliboval, že pokud se Yost pokusí o jakýkoliv podraz, bude toho litovat. Velmi bolestivě a zároveň velmi krátce.

Starší seržant Decker stál přikrčený u okna nad hlavním nádvořím a na HUD displeji sledoval zelené tečky představující rozmístění vojáků Cuarónova družstva podél chodby. Měli dobrý výhled a budova měla tolik oken, že žádný sniper nemohl tušit, u kterého se kdo kryje, dokud Cuarónovi lidé nezahájí palbu. Zdi navíc byly vyztužené pancéřovou slitinou, a tak nešlo nikoho zaměřit ani pomocí tepelné signatury.

Decker stál u ramenou svobodníka Malconeho, který kulometem zajišťoval chodbu směrem k velínu. Svobodník Timorová stála trochu za ním s příručním granátometem. Další kulomet a granátomet pod dohledem Cuaróna jistil chodbu, ze které přijde tým kapitána Kowalského. Oba raketomety byly u oken.

Prozatím to bylo docela stabilní postavení, ale síla jednotek Commandos spočívala v pohyblivosti, to Decker dobře věděl. Kapitán Kowalski určitě také.

„Tady Orion velitel, máme balíček, opakuji, máme balíček! Vracíme se zpět!“

„Tady Orion jedna zástupce, rozumíme,“ ohlásil se Decker kódem zástupce velitele první čety. Kowalskému se to tedy povedlo, Decker měl vždycky pocit, že je docela chytrý… na důstojníka.

„Tady Panthele 1, k vaší pozici se blíží dvě – opakuji: dvě – atmosférické stíhačky!“ ozval se v Deckerových sluchátkách nový hlas.

„Tady Orion jedna zástupce, můžete je sestřelit?“

„Negativní, Orion jedna zástupce, budou nad vámi, než sestoupíme do atmosféry. Jsou u vás za třicet sekund!“

„Tady Orion jedna velitel,“ ozval se hlas nadporučíka Larse. „Deckere, dokážete je sestřelit? My už jsme moc daleko od základny, na cestě k naší zóně pro vyzvednutí. Můžeme se ale obrátit…“

„Tady Orion jedna zástupce, zůstaňte, kde jste, pane. Tohle musíme vyřídit sami,“ řekl Decker.

„Tady Orion velitel, Decker má pravdu, Larsi, nestihnete už zasáhnout. Kliďte se a my se o to postaráme!“

„Rozumím, Orion jedna rozumí,“ řekl Lars, ale nezdálo se, že by souhlasil.

Situace se musí komplikovat, že ano?

„Dobře. Hobbesi, Constanzová, připravte se!“ oslovil Cuarón oba raketometčíky. „Teď to bude na vás. Nestřílejte, dokud nebudete přesně vědět, kde jsou!“

Raketometčíci stáli přikrčení pod okny. Každý v ruce svíral novou hračku ze sinajské dílny. Byl to raketomet Adler & Zach M-136 „Punisher“, který byl schopný vypálit dvě rakety najednou a každou na jiný cíl. Decker původně dával přednost astonským zbraním, ale sinajská pozemní technika byla v mnoha ohledech lepší než astonská… a jednotky Commandos by měly mít to nejlepší.

„Zaměřte každý obě své rakety na jednu stíhačku,“ řekl Cuarón. „Potřebujeme střílet na jistotu!“

Po chvíli uslyšeli hučení antigravitační jednotky atmosférických stíhaček.

První, co pilot s volacím znakem Sligo viděl, byly dva záblesky z oken v prvním patře nad nádvořím základny. Záhy viděl dvě dvojice raket, jak letí přímo k němu a jeho partnerovi.

Jeho ruka sama trhla kniplem doleva a stíhačka se prudce přesunula za stroj jeho wingmana Gerta.

Dvojice raket zasáhla Gertův stroj a ten vzplál. O zlomek vteřiny později Gerta zasáhla také dvojice raket určená pro Sliga.

Celé se to událo ve zlomku sekundy a Sligovi se rozbušilo srdce. Nevěděl, že je schopen takové chladnokrevnosti, aby postavil svého wingmana mezi sebe a střely. Ale jeho wingman byl mrtvý tak jako tak… a tohle byla nejlepší šance na přežití.

Hořící vrak Gertova stroje se zřítil na nádvoří, Sligo odjistil ovládání raket a vystřelil dvojici střel do oken.

Tlaková vlna smýkla Deckerem o zem a v hlavě mu zadunělo. Naštěstí přilba utlumila náraz a on byl schopný se zase rychle postavit na nohy.

Ostatní ale takové štěstí neměli. Rakety prorazily zdivo mezi okny a v místech, kde byli ještě teď čtyři vojáci, zbyla jen hromadou sutin. Constanzová a Malinovskij byli na kusy, raketomet Constanzové nebylo možné ani najít.

Hobbesův raketomet byl nepoškozený, ale raketometčík sám ležel na zádech a v hrudníku mu zela obří díra. Raketa musela projít skrz něj, ale nevybuchla. Desátník Samuelsová ležela vedle něj a Decker viděl pod helmou prázdně se pohybující ústa. Levá noha Samuelsové chyběla pod kolenem a levou ruku měla utrženou v předloktí.

„Do prdele!“

U Deckera byl najednou Cuarón i Malcone a Timorová.

„Musíme…“

„Malcone, jděte zpátky hlídat tu chodbu!“ zařval Cuarón. „A pryč od oken!“

To už pilot vznášedla, které se teď vznášelo nad nádvořím, začal kropit okna kulometem.

„Pryč od těch oken!“ řval Cuarón a sám zalehl k Samuelsové a snažil se jí poskytnout první pomoc.

Decker také zalehl, ale natáhl ruku pro Hobbesův raketomet. Nad hlavou mu pořád svištěly projektily z kulometu a zavrtávaly se do zdi. Ne všechny stěny byly pancéřované a omítka a kusy sutin létaly na všechny strany.

Znovu natáhl ruku a přitáhl si batoh Samuelsové, kde byly další rakety.

„Seržo, v téhle palbě ani nevystrčíte hlavu!“ varoval ho Cuarón.

„Já taky nechci vystrkovat hlavu,“ řekl Decker a začal se plazit dál od díry ve zdi. „Timorová, pojďte se mnou!“

Timorová slyšela o Deckerovi dost historek na to, aby se jí nechtělo toho pošuka následovat, ale poslechla a plazila se za ním, zatímco kulomet vznášedla stále pálil.

Co asi slyšela za historku? Doufám, že ne tu, jak jsem odpálil atomovku uvnitř stanice, abych ji zachránil…

„Deckere, o co se pokoušíte, kam jdete?“

„Jen klid, pane, pouze chci vystřelit z nečekaného úhlu.“

„Co je, do prdele, nečekaný úhel?!“

Vivian Evansová stála na můstku Stalwartu vedla kapitána Sinhi a všichni poslouchali chaotické výkřiky z povrchu, které pustil komunikační důstojník na reproduktory.

„Co se to tam děje?“ zamumlala Sinha.

„Určitě nic očekávaného,“ řekla Vivian a zatínala pěsti. Tohle bylo úplně jiné než vést vlastní loď do bitvy. Tam riskovala svůj život. Ale ti lidé dole na planetě postupovali podle plánu, který pomáhala napsat. V pohodlí kanceláře na stanici Ithaka se to všechno zdálo jednoduché a s přijatelným rizikem.

Jenže vojáci, kteří byli teď na povrchu, by asi měli jiný názor na to, co je to přijatelné riziko.

„Kapitáne, Observer a Morami dorazily,“ řekl poručík Sakristos a Vivian se hned cítila lépe, když se na displeji objevily vedle Stalwartu symboly dvou spřátelených fregat. Vzhledem k situaci na povrchu už bylo utajení zbytečné, a tak Vivian na nové souřadnice, kam se Stalwart z mlhoviny přesunul, povolala i dvě zbývající fregaty, aby byly všechny tři astonské lodě u sebe. Na oběžné dráze Beverenu navíc zůstávaly tři kasimirské fregaty, takže kdyby došlo na boj, bude to tři proti třem.

„Seržante, vy jste cvok!“ uslyšeli najednou z reproduktoru zadýchaný ženský hlas.

„To je jedno, hlavně to rychle nabijte. A držte hlavu dole!“

Vivian věděla, že Stalwart se nachází několik milionů kilometrů od Beverenu a vysílání z povrchu, které slyší, k nim letělo čtrnáct sekund. Uvědomovala si tedy, že mohou slyšet někoho, kdo už je dávno mrtvý, a modlila se, aby to tak nebylo.

„Nabito,“ řekla Timorová a podala Deckerovi zpátky raketomet. Oba zahnuli za roh od místa, kde nepřátelská vznášedlová stíhačka odstřelovala okna, ale její pilot pokropil alespoň jednou všechna okna po obvodu sto šedesáti stupňů; nejspíš mu jeho nadřízení řekli, že tady už jejich jednotky nejsou.

„Díky,“ řekl, připevnil si popruh raketometu k pasu a opatrně se zvedl do pokleku. „Zůstaňte tady!“

„To si pište, seržo, že za váma nepůjdu!“ sykla Timorová.

Decker vstal, rozeběhl se a vyskočil skrz prostřelené okno ven na nádvoří. Jakmile byl venku, zažehl vyrovnávací trysky na svém bojovém skafandru a vznášel se nad zemí.

Pozvedl raketomet a začal zaměřovat.

Sligo nepřátelského vojáka viděl a hned stočil řízení a střílel na zem za místo, kde měl přistát, ale on tam nebyl.

„Co…“ výkřik utichl, když si Sligo všiml, že voják visí ve vzduchu, a začal zase stroj zvedat. Najednou si uvědomil, že klesl moc nízko a překotně začal stoupat, aby vojáka dostal do zaměřovače.

„Jupíjou, zkurvysyne,“ řekl Decker a vystřelil.

Dvojice raket zasáhla kokpit vznášedla a to se v plamenech přidalo ke svému hořícímu bratrovi na nádvoří.

Decker pomalu klesl na zem. „Orion jedna zástupce, vzduch je čistý!“

Sinha se překvapeně podívala na Vivian. „,Jupíjou, zkurvysyne‘?“

Vivian pokrčila rameny a podívala se na displej, kde bylo napsané jméno zmíněného vojáka. „Seržant Decker má asi vybraný slovník.“

Michael vzal Yosta do náruče, aby mohl muž bez bojového skafandru vyskočit s nimi, a potom následoval zbytek svého oddílu oknem.

Na nádvoří už přistával nadsvětelný raketoplán, jeho dva těžké kanóny odstřelovaly okolí základny, zatímco se pod kokpitem spustila rampa a Michaelovi lidé jeden po druhém vstupovali na palubu.

Michael dovlekl Yosta skoro jako poslední. Za ním byl jen Malcone a Tomonaga, kteří kulomety kryli ústup. Potom se i oni zvedli a následovali Michaela.

„Tady Orion velitel, jsme na palubě,“ vydechl Michael.

O pár sekund později se rampa zase zavřela a raketoplán se zvedl.

„Tady Panthele 1, máme balíček a letíme domů.“

„Co zbývající dvě skupiny?“ zeptal se Michael.

„Už jsou na palubě Panthele 2 a Panthele 3 a letí domů.“

Michael si dovolil sundat přilbu a zaplul do jednoho z křesel pro pasažéry. Najednou se cítil hrozně unavený a udýchaný.

Ani si nevšímal Yostova zkoumavého pohledu.

Stalwart proletěl mimoprostorovým oknem minutu potom, co se raketoplány vrátily na palubu, a spolu s Observerem a Moramim nyní uháněl pryč ze soustavy Beveren a mířil k Porteru, kde se nacházela stanice Ithaka, největší astonská stanice a zároveň centrum válečných operací po pádu Simeralu.

Vivian už čekala v hangáru, když z paluby raketoplánu vystupovali první vojáci z jednotky Commandos. Spousta z nich měla ožehnuté a špinavé skafandry a skupina zdravotníků právě odvážela na nosítkách bezvládnou ženu, které chyběla noha a ruka.

Potom z raketoplánu vystoupil kapitán Kowalski a nějaký muž v uniformě Kasimirského loďstva.

„Kowalski…“

„Kapitáne Evansová, hlásím splnění úkolu,“ řekl Kowalski a Vivian měla dojem, že zase vypadá o něco starší, než když ho před několika dny viděla naposledy. Bylo mu ani ne sedmadvacet, ale už toho zažil hodně – na Tristanu, Kamalu a teď tady. Z každé mise si odnesl ve svých hnědých vlasech nějaký ten nový šedivý. Vivian to znala dobře, také byla na Tristanu a podporovala operace na Kamalu, ale vždycky ze své lodi. Michaela Kowalského tedy nikdy předtím pořádně nepotkala, ale oba procházeli podobnou školou.

Kowalski ukázal na muže vedle sebe.

„Tohle je komandér-poručík Bernard Yost.“

„Rád vás poznávám, kapitáne… Evansová, že?“ Yost podal Vivian ruku. „A podle přízvuku dokonce Astoňanka, nemýlím-li se. Tímto bych teda rád požádal o azyl vás a přímo Astonskou unii.“

„Žádosti vyhovuji,“ řekla Vivian formálně. „Ale doufám, že nám opravdu máte co říct.“

„Určitě, madam. A rád vám všechno řeknu. Je tu ale nějaké místo, kde bych si mohl odpočinout na vaší krásné lodi?“

„Není to moje loď, Stalwartu velí kapitán Sinha, já jsem zde jako operační důstojnice admirála Tylera.“

Yost evidentně zareagoval na Tylerovo jméno. Každý Kasimiřan znal admirála Seana Everetta Tylera. Tylerovi se podařilo pustit žilou kasimirské flotile při bitvě o Simeral takovým způsobem, že Kasimir už skoro rok nepodnikl žádné další akce. Sice dobyli Simeral, ale nemohli postupovat dál.

„Raději vás nechám vyšetřit lékařem,“ řekla nakonec, ale potom jí bleskla hlavou vzpomínka na zmrzačenou ženu, kterou odváželi medici, „ale myslím, že ten má teď napilno. Zatím se na vás koukne jeden ze zdravotníků.“

„A kdy mě budete chtít vyslechnout, kapitáne? Mám spousty informací.“

Vivian se usmála bez jakékoliv stopy humoru. „Vyslechnu, nebojte se. Věřte mi, že na to budeme mít spoustu času.“

3.

Admirál Sean Everett Tyler stál u průzoru před jedním ze stovek doků na stanici Ithaka a sledoval nádhernou loď ukotvenou na druhé straně skla. Na několika místech byla viditelně poškozená, chyběly pancéřové pláty, jiné byly jenom seškvařené od blízkých explozí a celkově bylo na lodi vidět, že už zažila lepší časy.

Někomu, jako je dokařská krysa, by tahle loď přišla jen jako další bitevní křižník třídy Dauntless, kterých byly v soustavě desítky. Ale minimálně Tyler věděl, že tahle loď je něco víc. Tohle byla Indomitable. Jeho Indomitable. Loď, které jako kapitán přes dva roky velel a na které další dva roky nesl svou vlajku jako kontradmirál. Prošel s ní bitvou v Hunském prostoru i tím nešťastným střetnutím mezi Astoňany a Ballingtoňany v soustavě Argonaut.

Na téhle lodi strávil jedny z nejdramatičtějších let svého života. A potom loď žila dál bez něj a byla vlajkovou lodí viceadmirála Suna, když skoro rok v Kolonizovaném prostoru doprovázel šnečím tempem tarnówskou stanici Albatros do bezpečí. Díky Sunovi a svazu vedenému Indomitable se stanice a tři sta padesát tisíc Tarnówanů na její palubě dostalo sem do soustavy Porteru a Albatros se nacházel na opačné straně plynného obra Sykes, než obíhal obyvatelný svět Porter i stanice Ithaka. Indomitable doprovodila stanici sem, ale admirálu Sunovi to nestačilo, a tak se přesunul na jinou loď a se zbytkem svazu se pokusil sabotovat a zničit největší kasimirské loděnice Akropolis.

To se mu také povedlo, ovšem stálo ho to život. Ale zničení Akropolis citelně ochromilo kasimirskou výrobu nových lodí a koupilo Obranné alianci čas.

A čas potřebovala víc než cokoliv jiného, když byl Tyler ve velení Domovské flotily poražen na hlavu a Kasimiřané dobyli hlavní planetu Simeral.

Zhluboka se nadechl a na okamžik zavřel oči. Tohle měla být klidná návštěva oblíbené lodi. Jako návštěva starého přítele v nemocnici, když víte, že bude v pořádku. Ale i necelý rok po bitvě o Simeral se začala Tylerovi celá událost zase přehrávat v hlavě.

Věděl, že stojí proti přesile. Dokonce admiralitě navrhoval agresivní taktiku a přejít do protiútoku. Chtěl zaútočit na Taderas a osvobodit ho od Kasimirské okupace. Jenže politici v čele s prezidentem Petersenem se báli veřejného mínění, a tak nechtěli odvolat žádný operační svaz z obrany Simeralu.

A tak jen čekali, až nepřítel přijde k nim. A potom bojovali. Tyler měl pod svým velením celou Domovskou flotilu, měl dobrý plán, podařilo se mu vyrovnat s nepřítelem síly, ale nestačilo to. Kromě obyčejných lodí měli Kasimiřané i ty zatracené organické lodě Mortisů. Jejich střely a ekvivalent stíhaček úplně zahltily astonskou obranu. Zahynul Tylerův přítel a zástupce Petr Ambronsen, Tyler přišel o vlajkovou loď a padl do zajetí. Caitlin Davenportová se zoufalým zbytkem flotily unikla a řídila evakuaci Simeralu. Potom se začalo střílet i na povrchu a zahynul dokonce i prezident Petersen…

Zbytek už Tyler slyšel jenom z doslechu. Padl do rukou Císařskému direktorátu, obávané tajné službě Kasimiru, a jeho agenti se mu pokusili vymýt mozek. Nevěděl, jak dlouho v tom žaláři na palubě jejich vlajkové lodi byl, ale nejspíš by tam zahynul nebo se z něj stala kasimirská loutka, kdyby několik desítek lidí neriskovalo, aby ho zachránili. A kdyby u toho někteří z nich nezahynuli.

Tyler nevěděl, čím si to zrovna on zasloužil, ale všichni jeho zachránci se přihlásili dobrovolně. Vedla je Justina Tarziniová, Ballingtoňanka, která byla na opačné straně v bitvě o Argonaut a která Tylera dlouhá léta upřímně nesnášela.

Tyler zamrkal, zatímco dál hleděl na opravovanou Indomitable. Válka přináší podivná spojenectví. Justina a ostatní mu vystavili účet, který nebude moct nikdy splatit.

Ale může se o to pokoušet a…

„Admirále!“

Tyler byl rád za vyrušení. Čím častěji byl sám, tím více ho doháněly vlastní myšlenky. A už teď věděl, že jít se sem podívat nebyl dobrý nápad.

Otočil se a viděl komandér-poručíka Orbana, svého pobočníka, jak k němu míří od průlezu.

„Co se děje, Andy?“

Andrew Orban byl muž průměrné výšky. Bývaly doby, kdy chodil do hola, což mu mezi piloty vynesl volací znak „Biliár“. Po zranění nervů v bitvě o Simeral ale nemohl nějakou dobu pilotovat, a tak ho Tyler zatáhl do svého štábu. Zatím nelitoval.

„Pane, admirál Basil je zpátky v soustavě, jeho raketoplán přistane za deset minut. Poslal zprávu, abyste na něj počkal v jeho kanceláři.“

Leon neztrácí čas. Současný nejvyšší velitel Astonského loďstva – a vlastně i spojených sil celé Obranné aliance – nepatřil mezi Tylerovy oblíbence, ale to se táhlo už od dob, kdy byli oba poručíci na stejné lodi. Jednu věc mu ale Tyler musel uznat, Leon byl muž činu. A někoho takového v téhle válce potřebovali.

„Dobře, Andy, tak pojďme, ať Leon nečeká.“

Tyler vstal, když poddůstojník otevřel dveře a vpustil admirála Basila do kanceláře.

„Ahoj, Leone. Tak jak bylo na služební cestě?“

„Chceš pravdu, nebo frázi, Seane?“ zamumlal Leon Basil a prošel kolem Tylera, odložil si cestovní kufřík a posadil se ke stolu naproti Tylerovi, který seděl na jednom z křesel pro hosty. „Fráze je ta, že naši moudří političtí páni nám nechávají volnou ruku a nechají nás řídit válku.“

„Což je dobře, hlavně potom, co prezident Petersen – budiž mu země lehká – tlačil na to, abychom to hráli na defenzivu.“

„Jo, ale jak jsem říkal, tohle je fráze.“ Basil vylovil z kapsy párátko a vrazil si ho mezi zuby. Tenhle jeho manýrismus Tyler nesnášel, stejně jako nesnášel ty dramatické odmlky. Ale tentokrát si byl skoro jistý, že Basil to nedělá, aby ho naštval, Basil je v rozpacích…

Na Basilových černých vlasech, jen o něco tmavších, než byla jeho pleť, se objevovaly šedé vlnky, které tam před rokem nebyly. Tyler sám měl už své blond vlasy skoro kompletně šedé, ale u něj to přicházelo přirozeně už před nějakou dobou. Nebo si to alespoň myslel.

Všichni jsme neuvěřitelně zestárli.

„Jak říkám, realita je složitější, a proto jsem se chtěl s tebou sejít hned, jak se vrátím,“ řekl Basil. „Na jednu stranu jsem rád, že se po pádu Simeralu vláda rozhodla usadit na Haruně, ale středisko vojenských operací je tady na Porteru, čímž je nemám hned ve vlasech. Ale dojíždět každý měsíc před Výbor pro vojenský dohled také není ideální.“

Tyler přikývl a doufal, že se Basil konečně dostane k věci.

„Nicméně, dobrá zpráva je, že Bjergová už není ministryní obrany.“ To byla opravdu dobrá zpráva. Bjergová sice nebyla typ vyloženě škodícího politika, ale byla typ naprosto blbého politika, který svůj rezort dostal za odměnu. Nicméně v době války nemůže být na obraně amatér. „Novou ministryní je Valentina Yellandová Kukovová.“

„Matka admirála Kukova?“

Basil přikývl. Oba znali Vincenta Kukova. Byl to ambiciózní a ctižádostivý důstojník a jeho kariéra byla spíše ve štábu než v poli. Tyler mu ale jeho ctižádostivost – kterou navíc ani netajil – rád odpouštěl, protože Kukov byl ve své práci dobrý. Nemluvě o tom, že Tylerovi v bitvě o Tristan zachránil život.

„Takže tě Kukov brzo vystřídá jako nejvyšší velitel?“ zeptal se Tyler.

„Ne, ale že bude do pár měsíců povýšen na viceadmirála je jisté. Nejspíš mu pak dáme na starost stanici Sormia, kde budeme stavět nové Liberatory. Ale to bych Kukovovi nejspíš stejně dal, administrátor je schopný, takže to mi nevadí. Jo, a máme také nového viceprezidenta. Ctihodného Prana Talaviho. Senát i sněmovna ho zvolily poměrně jednoznačně.“

„Co na to prezident Kurito?“

„Ví, že Talavi má velký vliv, takže neměl na vybranou a musel mu dát funkci. Jako viceprezident je alespoň neškodný a mimo všechno důležité dění.“

„Dokud Kurita dýchá. Ale v téhle válce jsme už přišli o jednoho prezidenta.“

„Já vím, byl jsem u toho,“ řekl Basil a v očích mu bleskla nepříjemná vzpomínka. „Ministryně Yellandová Kukovová teď předsedá Výboru obrany a ten má rozhodně zajímavé nápady na vedení války.“

„Já se začínám bát.“

„Výbor ve své moudrosti rozhodl, že jeden z našich hlavních problémů je, že kromě Domovské flotily, která už de facto neexistuje, se naše hlavní formace jmenují po oblastech působení – jako Stanice Sinaj – a to prý evokuje obranný postoj, zatímco Kasimiřané mají číslované flotily, což naznačuje ofenzivní způsob myšlení. Čili, abychom se vyrovnali Kasimiřanům, výbor rozhodl, že naše velké formace se přejmenují na flotily. Kolem Haruny je První flotila, tady kolem stanice Ithaka odteď sídlí Druhá flotila, ty záškodnické jednotky, které posíláš do Kolonizovaného prostoru, jsou Třetí flotila a Stanice Sinaj je odteď Čtvrtá flotila. Jo a mimochodem, oficiální název je útočná flotila, aby to evokovalo útočnost. To jen aby ti to opravdu, ale opravdu došlo. Takže je to Druhá útočná flotila a tak dále. Asi se tím chtějí odlišit od Kasíků, kteří tomu říkají jenom flotila.“

Tyler si připadal, jak kdyby se propadl do nějaké jiné dimenze, kde se všichni zbláznili.

„A tohle řeší?“

„Je to ještě lepší, věř nebo ne, o tohle jsem i přes své bezmezné ambice neusiloval, ale výbor usoudil, že další velká výhoda Kasimiru je ta, že velitelem jejich vesmírných operací je velkoadmirál, zatímco my máme jenom admirály, a tak se náš drahý výbor rozhodl vyřešit i tento nedostatek.“

„Ale vždyť Astonské loďstvo nemá hodnost velkoadmirála!“

„Od minulého týdne má,“ řekl Basil s výrazem, který by se nejlíp dal popsat jako „tři tečky“. Tyler si až teď všiml, že na Basilově rukávu je jeden tlustý pruh se třemi tenkými, nad kterými byly našité čtyři hvězdičky. Na Tylerově rukávu oproti tomu byly jen dva tenké pruhy k jednomu tlustému a tři hvězdičky. Záhy si všiml i čtyř hvězdiček na Basilově modrém nárameníku.

„Takže bych ti měl gratulovat?“

„Spíš bys měl politovat mého stevarda, chudák přešíval uniformu celou noc po prvním setkání u výboru, protože výbor si přál, abych před kongres druhý den předstoupil reprezentativně.“

Tyler se už nezmohl ani na slovo. Absurdita toho všeho ho už ani nedokázala fascinovat.

„Ale věř nebo ne, řešily se i důležitější věci,“ řekl Basil tónem, který najednou naznačoval, že humorná vložka skončila. „Co je důležitější pro nás: Prezident a obranný výbor souhlasí s naší další strategií v Kolonizovaném prostoru. Tvoje strategie malých úderů menšími jednotkami je úspěšná a pozvedává morálku. Stejně jako operace jednotek Commandos.“

„To je strategie Sun Lin-shina.“

„Já vím, ale prostě to povzbuzuje morálku. Hlavně akce jako osvobození šesti tisíc válečných zajatců z tábora na Silverbergu, co obstaraly jednotky CS-4 a CS-7. Nebo to napadení jejich zásobovacích stanic. Prostě operace v Kolonizovaném prostoru mají dobrý vliv na morálku a veřejné mínění. A to prezident zdůrazňoval. O to více ale bolí neúspěchy, jako to fiasko se zásobovacím uzlem v soustavě Remelika.“

Tyler přikývl. Výjimečně s politiky souhlasil. V pusté soustavě Remelika byla jedna z kasimirských zásobovacích stanic, kterou letěl zničit odřad kapitána Laversonové se dvěma bitevními křižníky, třemi lehkými křižníky a šesti fregatami. Bohužel přes soustavu zrovna letěla kasimirská operační skupina a její velitel byl natolik duchapřítomný, že se mu podařilo znehybnit astonský svaz pomocí rušících sond, které lodím bránily v úniku do mimoprostorového okna. Než Astoňané zničili dost sond, aby unikli, přišli o bitevní křižník Majestic a Irresistible byl těžce poškozený a stráví měsíce na opravách v doku. Rovněž přišli o polovinu doprovodných lodí a o kapitána Laversonovou, která sice dostala zbytek odřadu bezpečně ze soustavy, ale ne předtím, než jeden iontový paprsek zasáhl můstek Irresistible.

„Obranný výbor má za to, že si nemůžeme dovolit v téhle situaci přicházet o bitevní křižníky v bezvýznamných šarvátkách, Seane. Ministryně Yellandová Kukovová mi to ještě několikrát zdůrazňovala. A jak je na tom operace na Beverenu?“

„Úspěch, včera přišla sonda od kapitána Evansové. Toho Yosta se podařilo vyzvednout a všichni jsou na cestě sem. Budou tu do tří dnů.“

„To je dobře, jestli bude Yost opravdu takový zlatý důl na informace, tak se máme na co těšit. To je další dobrá práce, Seane.“

Něco v Basilově tónu Tylerovi naznačilo, že teď přijdou horší zprávy.

„Co prezidenta, ministryni obrany i výbor trápí víc, je situace na Sinaji. Po ztrátě Simeralu je Sinaj naše nejkrytičtější místo – a náš jediný spojenec, který není okupovaný nebo který se na nás nevykašlal.“ Basil odložil párátko na stůl. „A co se stalo na Sinaji před měsícem… No, bylo jasné, že budou padat hlavy a bude se muset řešit spousta věcí. Lhal bych, kdybych to nečekal.“

Tyler se tentokrát zamračil. Velitel Stanice Sinaj – teď už vlastně Čtvrté útočné flotily – admirál Falkberget z Astonské unie vyrazil před měsícem s celou svou flotilou do protiútoku na základnu kasimirské Druhé flotily. Jenže od Kasimiru to byl plán, jak vylákat Astoňany z pozic, a na Sinaj, kterou chránil jen malý odřad Sinajského loďstva, zaútočil titán Napoleon, pět kilometrů dlouhý kolos postavený Kasimirem na osamocené napadání nepřátelských cílů za nepřátelskou linií. Napoleon si se Sinajci hrál na kočku a na myš, když napadal a ničil těžařská zařízení po celé soustavě. K tomu také šokoval celý sektor Hirano, když kapitán Napoleonu nařídil vypálit nukleární střelu na povrch Sinaje do centra města Ramla. Napoleona se nakonec podařilo zničit, ale před tím těžce poškodil sinajský průmysl. O pěti milionech mrtvých civilistů na povrchu ani nemluvě.

Falkberget nezničil Druhou flotilu a měl štěstí, že unikl pouze se ztrátou sedmi bitevních křižníků. Tyler Faklbergeta znal a věděl, že ne každý by unikl s tak malými ztrátami, ale zároveň mu bylo jasné, že politici to budou vidět jinak.

„I když nový sinajský velvyslanec na Haruně nic přímo neříkal, bylo jasné, že Sinaj má dojem, že by výměna nejvyššího astonského velitele na Sinaji – a velitele Čtvrté flotily – byla vítaná,“ pokračoval Basil. „Stejně jako bude nutné pro Sinaj někde vyštrachat další posily.“

„To se mi nelíbí, Leone,“ řekl Tyler. „Znám Henrika Falkbergeta. Krucinál, už na akademii jsme spolu byli ve stejném basketbalovém družstvu! Pochybuju, že by někdo s dostupnými informacemi naložil líp než on!“

„Na tom nakonec nezáleží, Seane. Rozhodnutí padlo na vyšší úrovni. Ale lhal bych, kdybych řekl, že po tomhle fiasku bych ho nevyměnil sám. Vím, že za to nemohl, ale měl to na starosti a z celé Ramly je kráter. V takových situacích je odvolání na místě. To nejlepší, co pro něj můžu udělat, je, že to v papírování zavedeme jako běžné přeložení, ne jako odvolání z funkce. Ale prostě v takové situaci musí skončit.

Což mě přivádí k další důležité věci. Hodně lidí v kongresu pořád nemůže překousnout, že tady stojíš v čele zvláštních operací potom, co jsi de facto prohrál bitvu o Simeral.“

„Já myslel, že jsem ji prohrál i de iure.“

Basil se tvářil, že chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. Pomalu se nadechl a znovu si do pusy vrazil párátko. „Prostě a jednoduše, tvůj veřejný image je ,ten, co ztratil Simeral‘. Je to nespravedlivé, je to hnus, ale je to tak. Politici tentokrát vychází z obecné nálady a je to prostě realita, i když nespravedlivá.“

Basil neříkal nic nového. Stanice Ithaka byla ještě teď plná uprchlíků, několik celých palub bylo zaplněno lidmi, kteří uprchli ze Simeralu jen s šaty, co měli na sobě. Leželi na zemi na matracích a několik měsíců jedli jen nouzové dávky. V utečeneckých táborech na Porteru to bylo ještě horší, hlavně v zimních měsících. Ithaka měla alespoň pořád stejnou atmosféru a povětrnostní podmínky.

Tyler už několikrát procházel těmito oblastmi, pamatoval si, jak k němu přiskočila žena a se slzami v očích se ho ptala, kde bylo loďstvo, když Kasimiřané začali odstřelovat povrch Simeralu. Kde bylo loďstvo, když jedna řízená střela zabila jejího syna. Ona se svou dcerou utekla a potom Tylerovi vykládala, že kvůli němu a dalším jemu podobným přišla už o obě děti. Za ženou stála její dcera, které bylo sotva osmnáct a tiše matce oznámila, že o ni nepřišla. Ale z pohledu matky o ni přišla také. Tyler se potom dozvěděl, že dcera ten den odlétala na Porter do tábora Frazer, kam se dobrovolně přihlásila. To nebylo zařízení pro uprchlíky, šlo o výcvikový tábor pro Astonskou vesmírnou pěchotu.

Při jeho druhé návštěvě se ho pokusilo několik lidí zmlátit. Místní ostraha jim v tom zabránila a Tyler si říkal, že je měli nechat. Když viděl to utrpení a beznaděj kolem sebe, přál si, aby ho zmlátili. On měl tyhle lidi chránit!

„Já to chápu, Leone,“ řekl pomalu. „Jestli mě chceš odvolat, tak to pochopím.“

„Nechci, Seane, ale musím. Stejně jako jsem musel, když jsi si před prezidentem Petersenem pustil hubu na špacír a oni trvali na tom, abych tě vyhodil z admirality.“

„Tentokrát jsou pro to alespoň lepší důvody. Jenom mě proboha nech něco dělat. I kdybych měl analyzovat data nebo tak.“

Basil se ušklíbl. „To by bylo trochu plýtvání – i já si jsem vědom tvých schopností, i když jsme se poznali tak, že jsi mě praštil.“

„To není pravda, poznali jsme se tak, že jsi mluvil o přirozené nadřazenosti vás pilotů. Až potom jsem tě praštil.“

„Nicméně, jsem si vědom tvých schopností, ale prostě kabinet ani kongres tě nechtějí takhle blízko u centra dění, když jsou tyhle operace naše hlavní ofenzivní tažení.“

„Takže mě uklidíš někam, kde mě nebude tolik vidět? Leone, já už dostal padáka dřív, můžeš mluvit na rovinu.“

Basil pozvedl obočí. „Opravdu to chceš na rovinu?“

„Ano, na rovinu.“

„Tak dobře.“ Otevřel cestovní kufřík a vytáhl bílý list papíru. „Tady jsou tvé oficiální rozkazy, které jsme pro tebe připravili cestou. Jsou docela stručné. Tak si je přečti sám.“

Tyler vzal papír a pozvedl obočí. Kromě hlavičky, jména adresáta a podpisu tam byla jen jedna věta:

„Poletíte na Sinaj a s okamžitou platností převezmete velení Čtvrté útočné flotily a všech spojeneckých jednotek v oblasti.“

Podíval se na Basila. „Cože?“

„Chtěl jsi to na rovinu.“

„Jak k tomu došlo?“

„Jednoduše – a hodně senátorů z toho málem dostalo psotník. Rozhodnutí o tvém odvolání padlo. Stejně jako o odvolání Henrika Falkbergeta. Potom prezident Kurito pozval na jednání kabinetu sinajského velvyslance a zeptal se ho, koho by nejraději viděl na místě Falkbergeta. Sinajec ani nezaváhal a řekl tvoje jméno.“

„Cože?“

„Sinajci si nejspíš pořád myslí, že chodíš po vodě, potom, co jsi zachránil ten jejich konvoj před Huny.“

„Ježíši, takhle horkej brambor jsem ještě nedostal. Situace na Sinaji se zhoršuje, podle zpráv rozvědky a Henrika Falkbergeta se Kasíci snaží narušit morálku tím, že provádí sebevražedné útoky za pomoci Mortisů. Tím, že si je pěstují, tak si jich můžou dovolit hodně ztratit.“

„Já vím, proto musíš odletět hned zítra.“

„Ale kapitán Evansová a Yost přiletí až…“

„Budeme ho muset vyslechnout bez tebe. Tobě pošlu všechny důležité informace a Yosta pošlu za tebou hned potom. Ať už o Mortisech ví cokoliv, určitě se to bude hodit i tobě.“

„A Vivian… tedy kapitán Evansová?“

„Tu musím odvolat z tvého štábu. Promiň, Seane, ale rozkaz shora. Máme pro ni jinou práci.“

„Jinou práci?“

„Ano, to je další důležitá věc. Jmenuje se to Expedice Perry, ale o tom ti zatím nesmím říct. Ještě k Sinaji: kromě tebe tam pošleme ještě posily, ale ty musíš letět rychle, takže tě posadím na přepravní raketoplán.“

Rychlost letu lodí mimoprostorovým oknem byla nepřímo úměrná jejich velikosti. Cestu, která trvala bitevnímu křižníku dva týdny, zvládl lehký křižník za týden a fregata za tři dny. Malé nadsvětelné raketoplány pro mezihvězdné lety měli pouhých třicet metrů a nebyly moc pohodlné, ale dokázaly letět ještě pětkrát rychleji než fregata.

„U Sinaje teď máme třicet pět našich bitevních křižníků a dvaadvacet sinajských. Alespoň podle posledních zpráv.“

„A čím to posílíme?“

„Sinaj si nemůžeme dovolit ztratit, takže vyškrábnu všechno, co si můžu dovolit poslat. Za Astonskou unii pošlu zbytek operační skupiny kontradmirála Spaldinga se čtyřmi zbývajícími bitevními křižníky třídy Warspite-B. Jean Feliero byl povýšen taky na kontradmirála a přidělím mu skupinu osmi bitevních křižníků s doprovodem – jsou to samé staré lodě, sedm třídy Repulse a jen jedna třídy Dauntless, ale jsou tady a jsou připraveny hned vyrazit.

Za týden definitivně opustí loděnice šest nových bitevních křižníků třídy Warspite a ty přidám k poslední lodi kontradmirála Likerta, kde utvoří další skupinu. To jsou tři nové operační skupiny. Ale to je všechno. Žádné další lodě už poskytnout nemůžeme, jinak bychom odkryli Porter nebo Harunu. A to si nemůžeme dovolit.

Po tom kasimirské nájezdu na Harunu před dvěma měsíci se toho v kongresu bojí víc než kdy jindy. Musíme počkat alespoň další půlrok, než budou k dispozici první bitevní křižníky třídy Warspite. A první Liberatory budou nejdřív za rok. A to až podle toho, jak dopadne jednání s Teradony.“

Teradoni byli rasa mimozemšťanů, která v minulosti bojovala s Mortisy a která nabídla neoficiální – a nevojenskou – pomoc Obranné alianci. Jenže vyjednávání s mimozemšťany bylo často složitější než s politiky.

Tyler už se chtěl zeptat na detaily stran Teradonů, když ho něco zarazilo.

„Říkal jsi, že ty posily pošleš za Astonskou unii? Co to znamená? My máme ještě něco, co nepošleme za Astonskou unii?“

Leon Basil se usmál a opět odložil párátko. „Ano, na Sinaj se vypraví i Ballingtonská flotila v exilu. Povede ji tvoje oblíbenkyně Justina Tarziniová.“

Tyler si schoval hlavu do dlaní a Basilův úsměv se rozšířil.

„Dobře, se o ni starejte, Justino.“

„Buďte bez obav, Justino, bude v dobrých rukách.“

„Dokud bude u kormidla Justina, tak se nemám čeho bát.“

„To jsem ráda, Justino.“

Admirál Justina Tarziniová se usmála v hangáru na svou nástupkyni, kapitána Justinu Navarrovou. Normálně bylo nemyslitelné, aby kapitán oslovoval admirála křestním jménem, pokud to nebyli blízcí přátelé a nebylo to v soukromí. Ale mezi Justinou Tarziniovou a Navarrovou to od jejich zběhnutí z Ballingtonského společenství byl jakýsi soukromý vtip, vzhledem k tomu, že se jmenovaly stejně.

Navíc obě ženy nebyly tak odlišné. Justina Tarziniová byla o pár centimetrů větší než Navarrová a své černé vlasy měla skoro až k pasu a spletené do copu, ale Navarrová měla také černé vlasy, byť sestřižené nakrátko, a obě ženy měly olivově hnědou pokožku a jasně hnědé oči. Mezi členy posádky bitevního křižníku Saturn to ještě před zběhnutím bylo zdrojem mnoha vtípků, že obě Justiny jsou dvojčata a každou noc si prohazují role. Potom, co se posádka Saturnu přidala ke vzpouře admirála Maxwella a uprchla k Obranné alianci, aby mohla bojovat proti Kasimiru, se celá posádka ještě více stmelila a bylo to znát i na jisté neformálnosti. Proto Navarrová i v hangáru před nastoupenou čestnou stráží oslovila Justinu Tarziniovou křestním jménem.

Člověk by netušil, jak lidi dá dohromady, když se z nich stanou psanci v očích vlastní vlády. Navzdory faktu, že ta vláda je zkorumpovaná a vedená kancléřkou, která nechává zmizet své politické odpůrce.

Justina tuhle posádku nerada opouštěla, ale nešlo to jinak. Admirál Joshua Maxwell sice zachránil politického vůdce odboje Antonia Savaleriho a inspiroval spoustu loajálních důstojníků Ballingtonského loďstva, aby se k němu přidali a založili s ním flotilu v exilu, ale sám zahynul. Justina byla nejvyšším kapitánem v exilové vládě a hlavně – jak jí Savaleri několikrát zdůraznil – je mezi Ballingtoňany symbolem. Obstála zkouškou ohněm v tristanské občanské válce i v bitvě o Argonaut a Ballingtoňané na všech lodích v exilové flotile ji vnímali jako symbol hrdinství.

Navíc fakt, že se rozhodla sama za sebe jít a zachránit admirála Tylera – svého bývalého nepřítele – z kasimirského zajetí, jí hodně přilepšil i u Astoňanů. Sečteno a podtrženo to byly důvody, proč ji Savaleri jmenoval admirálem a velitelem Ballingtonské flotily v exilu.

Donedávna to byla jen papírová funkce, protože většina lodí v exilové flotile byla poškozená. Ale teď se na stanici Albatros dokončily poslední opravy Saturnu a několika dalších těžce poškozených plavidel, takže už flotila mohla být označená za bojeschopnou. Zároveň z Ballingtonu zběhly další lodě. Justina Tarzinová se tak musela stát vlajkovým důstojníkem i v praxi a nejenom na papíře. Jenže Saturn nikdy nebyl konstruován jako vlajková loď. Bohužel.

Jen asi každý čtvrtý bitevní křižník měl vlajkové operační centru určené pro admirála a jeho štáb. Vzhledem k tomu, že admirál obvykle velel operační skupině o šesti až osmi bitevních křižnících, tak to většinou stačilo. Jakémukoliv menšímu odřadu velel pouze služebně nejstarší kapitán. Podobně to mělo nastaveno i Astonské nebo i Kasimirské loďstvo, i když válečné ztráty a obecně válečná situace občas nutila admiralitu tento postup přehodnotit.

„Hodně štěstí, admirále,“ řekla Navarrová, když se už ticho začalo protahovat, a podala Justině Tarziniové ruku.

„Díky, Justino,“ zopakovala Tarziniová jejich společné křestní jméno a potom se otočila k průlezu vedoucímu na palubu raketoplánu.

„Velící důstojnice BFE opouští palubu,“ ozvalo se z interkomu.

Jakmile se raketoplán vyhoupl magnetickým urychlovačem z vnějšího hangáru Saturnu, zamířil k dalšímu bitevnímu křižníku plujícímu opodál.

Laik by mezi těmi dvěma loděmi nenašel žádný rozdíl a i Justina musela uznat, že moc rozdílů nebylo. Žádné dvě lodě sice nebyly úplně stejné – a už vůbec ne lodě takhle velké – ale Saturn a Apollo byly obě dvě třídy Jupiter a obě z druhé vlny Jupiterů, do kterých byly zakomponovány změny vycházející ze zkušeností z bitvy u Argonautu.

V dálce na levoboku od Apolla byly ještě další dva bitevní křižníky třídy Jupiter v Justinině flotile – Vesta a Ceres. Dál Justina nedohlédla, ale věděla, že za nimi plulo ještě pět bitevních křižníků třídy Šiva – Kalki, Sakti, Višnu, Haruman a Sita. Kolem plul doprovod lehkých křižníků třídy Thor a fregaty tříd F a D.

Jupitery byly trochu ojedinělá konstrukce, specifická pro Ballingtonské loďstvo. Loď byla menší než průměrný moderní bitevní křižník a uvezla pouhé čtyři perutě stíhaček oproti běžným osmi až devíti u jiných bitevníků. Výhodou však bylo větší nahuštění kiriového pancíře, lepší obrana a větší palebná síla. Jupitery byly konstruované tak, aby vydržely hodně zásahů a aby ještě víc zásahů rozdaly. Nedostatek stíhaček v jejich letové cloně měly kompenzovat lehké křižníky třídy Thor, na které se běžně vešly dvě perutě stíhaček oproti normální jedné. Navíc Jupitery v každé operační skupině doplňovaly i jejich současníci, bitevní křižníky třídy Šiva, které byly zkonstruované tradičněji a nesly osm perutí stíhaček.

Justina slyšela od jednoho historika přirovnání, že bitevní křižník z dnešní doby je kombinací bitevní lodi a letadlové lodi z éry námořnictev na předkosmické Zemi. Pokud toto přirovnání platilo, pak Jupiter měl určitě blíž k bitevní lodi a Šiva k letadlovce.

Proto byla ráda, že v exilové flotile měla obě třídy rovnoměrně. Budou se hodit.

To už se raketoplán začal blížit na přistání ve vnějším hangáru na pravoboku Apolla.

Podporučík Monica Bentamorová sledovala magnetický vlek, jak přitahuje admirálův raketoplán z vnějšího hangáru, a jak tak stála v řadě nastoupených důstojníků, uvědomovala si, že se pořád nemůže smířit s tím, že je z ní oficír. Ve dvaašedesáti byla stará i na roli staršího poddůstojníka, ale nelíbilo se jí, že musí vyměnit ty krásné fialové našité ševrony za stříbrné pecky u krku. Nikdy nechápala, kde se vzala kulturní zvyklost, že čím víc u sebe máte zlatého a stříbrného smetí, tím jste důležitější.

Jenže admirál Tarziniová jí jasně naznačila, že si zvykla na Bentamorovou jako na svou pobočnici, a když jí bylo taktně naznačeno, že přestože kapitánův pobočník bývá poddůstojník, kdokoliv od kontradmirála výš musí už mít za podržtažku důstojníka, Justina Tarzinová nad tím jen pokrčila rameny a udělila Bentamorové povýšení v poli.

Bentamorová se snažila namítat, že takhle se to nedělá, ale v exilové flotile, kde byli všichni psanci, se to podle všeho právě takhle dělalo.

„PÓ-zor!“ zahulákal velící poddůstojník, archaicky přezdívaný bocman, a nastoupené řady důstojníků, mariňáků a astronautů se postavily do pozoru, jak admirál Tarzinová vystoupila z raketoplánu.

„Vítám vás na palubě Apolla, admirále,“ řekla kapitán Shaana Oldorfová-Svenská a Bentamorová postřehla drobný úsměv na jinak kamenné tváři Tarziniové. Obě ženy byly kamarádky ještě z akademie, co Bentamorová pochopila. Nemluvě o tom, že Oldorfová-Svenská byla první důstojnice, která se dopustila vzpoury, když se s admirálem Maxwellem rozhodla zběhnout.

Všechno se to vrací k tomu, že jsme skupina psanců, pomyslela si s úsměvem. A já už jsem dvojnásobný psanec, nejdřív útěk z Kasimiru, potom z Ballingtonu. Snad se z toho nestane hobby.

„Děkuji, kapitáne,“ řekla Tarzinová. „Tímto dnem, 12. 2. 2678, přebírám Apollo jako svou vlajkovou loď.“

„Madam, Apollo je tímto vaší vlajkovou lodí.“

„Je něco nového, Monico?“ zeptala se Justina, když si v admirálské kajutě rozepínala blůzu uniformy. Byla ráda, že pro převzetí vlajkové lodi nemusela mít slavnostní uniformu. Ballingtonská admiralita vymyslela nové slavnostní uniformy několik měsíců před vzpourou. Justina měla pořád za to, že by je Savaleri měl z moci svého úřadu kancléře v exilu zrušit.

„Něco je nového, madam, a myslím, že se nemusíte ještě svlékat z uniformy. Máme zprávu ze stanice Ithaka. Od admirála Tylera.“

Justina se zarazila a potom pokrčila rameny. „Co chce?“

„Žádá vás, abyste se s ním sešla na stanici v jeho kanceláři.“

„A to nemůže počkat? Právě jsem přiletěla a v sedm večer mám večeři pro všechny kapitány exilové flotily. Co může být tak důležitého, že to nemůže vyřídit přes komunikační kanál? Bože, ten chlap dokáže být otravný!“

„Vrátíme ho zpátky Kasimiřanům?“ nadhodila Bentamorová s úšklebkem.

Justina na starší ženu chvíli hleděla a potom se rozesmála. Bentamorová se začala taky smát. Bentamorová byla s ní, když zachraňovali Tylera z paluby bitevního křižníku Kasimir. Justina proti němu kdysi bojovala a dokonce ho dlouhá léta ze srdce nenáviděla, ale po Tristanu se mezi nimi objevil jakýsi prapodivný respekt. Tyler ji pořád dokázal neuvěřitelně vytáčet, ale nehodlala ho nechat napospas Kasíkům.

Justina přistoupila k malému baru, který byl součástí admirálské kajuty, a nalila si z karafy, kterou tam nechal stevard, skleničku oranžové tekutiny a potom se napila. Ovoce, ze kterého se ten džus dělal, se jmenovalo bor a pocházelo z měsíce Porter a jako jedno z mála je mohl člověk jíst bez jakékoliv úpravy. Justině vzdáleně připomínalo mango.

Potom, co se Justina napila, přešla i se sklenkou k pohovce, zula si boty a natáhla se.

„Dobře, za jak dlouho by mě Tyler chtěl vidět?“

„To nechává na vás, jen mu musíte včas říct.“

Justina se podívala na hodinky. „Dobře, řekněte mu, že dorazím v půl šesté.“

„Ano, madam.“

Snad to nebude mrhání časem.

„Admirál Tarziniová, pane.“

„Díky, Andy, ať jde dál.“

Tyler na počítači uložil a zavřel dokument o náhradní munici a zásobách pro Oddělení zvláštních operací, což byla jedna z mnoho administrativních maličkostí, které musel udělat, než zítra ráno odletí.

Teď dokument ale rád zavřel a vstal od stolu, aby podal ruku ženě, kterou Andy Orban uvedl do kanceláře.

„Vítejte, admirále.“

„Admirále Tylere,“ pozdravila ho Justina Tarziniová. „Musím uznat, že jste mě sem povolal poměrně narychlo.“

Její výraz byl téměř vlídný, iritace v jejím hlasu byla něco jako jejich soukromý vtip. Doby, kdy ho nenáviděla, byly pryč. Minulost nezmizela, oba si pořád pamatovali dobu, kdy proti sobě stáli v bitvě o Argonaut a kdy zahynul Justinin snoubenec, ale události několika posledních let oba změnily.

„To nebyl můj cíl, ale bohužel to jinak nešlo. Dáte si něco k pití?“

„Ne, děkuji.“

„Dobrá, tak se prosím posaďte.“ Pokynul jí k jednomu z křesel u malého kávového stolku a potom se podíval na Orbana. „To bude všechno, Andy, můžete jít.“

„Jistě, pane.“ Andy mrkl na Justinu a přikývl. „Admirále.“

Tylera napadlo, jestli jeho pobočník slyšel nějaké historky o něm a Tarziniové. Nejspíš ano. Byla to jedna z těch historek „nenávist až za hrob“, které se dobře vyprávěly a neměly moc společného s realitou.

Posadil se do křesla naproti Tarziniové. „Jak jsem říkal, omlouvám se, že jsem vás sem pozval takhle narychlo, ale admirál – tedy vlastně velkoadmirál – Basil přivezl nové zprávy a některé se týkají vás a z různých důvodů usoudil, že bude lepší, když vás s tím seznámím já.“

Justina se opřela a její hnědé oči se do Tylera zabodly jako dvě obzvláště zvědavé svítilny. „Dobře, admirále Tylere, tohle mě zaujalo. Tak prosím.“

„Ve stručnosti: Zítra odlétám na Sinaj převzít velení Stanice Sinaj – teď se jí akorát bude říkat Čtvrtá útočná flotila. Nevím, kdo mě nahradí v Oddělení zvláštních operací, nicméně vaše flotila v exilu bude převelena ke Čtvrté flotile.“

Justina na sobě nedala nic znát, ale Tyler viděl, jak okamžitě zpozorněla. Po měsících strávených tady u Ithaky bude její exilová flotila konečně nasazena. A bylo jasné, že aliance by ji nenasadila, kdyby jim nevěřila.

„Odplujete za deset dní spolu s 39. operační skupinou a 42. operační skupinou. 10. operační skupina se teprve znovu zformuje, šest z jejích sedmi lodí opustí dok teprve v půlce příštího týdne. Ale pochopil jsem, že admirál Likert si dal za osobní cíl vyplout ve stejnou chvíli jako vy, i když nevím, jestli se mu to povede.“

Justina mlčela a Tyler si uměl představit, co se jí honí hlavou. Pousmál se. „Předpokládám, že vám nebude vadit sloužit pod mým velením.“

„Ne… mně ne.“ Justina pokrčila rameny. „Ne všichni Ballingtoňani v exilové flotile jsou z vás nadšeni, admirále. Ale všichni se přihlásili dobrovolně a pan poslanec… tedy vlastně pan kancléř v exilu Savaleri uzavřel dohodu s vaším prezidentem Kuritou, že exilová flotila spadá do jednotného řetězce velení Obranné aliance. Čili se s tím budou muset smířit.“

„A vy?“

Justina se pousmála. „Jste pořád parchant, ale jsem ráda, že vás mám na své straně.“

Další soukromý vtip.

„A nebude vadit vaším admirálům, že slouží pod Ballingtoňankou? Pro tu cestu budou muset být pod mým velením.“

„To už vůbec ne, to mi věřte. Znám Spaldinga, Feliera i Likerta.“

„A proč neletíte s posilami i vy?“

„Velkoadmirál Basil mě chce na Sinaji co nejdřív, takže zítra letím s Andym nadsvětelným raketoplánem.“

„A zbytek štábu necháváte tady?“

„No… vlastně zbytek štábu nemám.“

Justina pozvedla obočí a Tyler pokrčil rameny.

„Říká se, že na frontě se mění situace každým okamžikem, ale ve štábu evidentně taky. Můj náčelník štábu byl už zmíněný Jean Feliero, který byl dnes povýšen na kontradmirála a zítra převezme velení 42. operační skupiny. Můj zpravodajský důstojník zůstane tady v oddělení rozvědky loďstva a moje operační důstojnice kapitán Evansová se teď vrací z mise a byla vyžádána pro speciální operaci od AMS.“

„AMS?“ Teď bylo jasné, jak je Justina překvapená. AMS neboli Agentura pro mimozemské styky byla po dlouhou dobu hlavní – a jediná – mezinárodní organizace pro komunikaci s mimozemšťany jménem celého lidstva. Lidé v sektoru Hirano měli pravidelné styky hlavně s Finraty a Nargany. Kromě toho válčili s Huny a během této války bojovali s Mortisy.

A právě hmyzí Mortisové byli důvodem, proč byla nyní AMS v úpadku. Členství v AMS bylo dlouho považováno za jakýsi politický celibát. Jenže to skončilo, když doktor Antal Duncan, jeden z členů AMS, zradil svou přísahu a začal Kasimiru pomáhat s genetickou úpravou a šlechtěním Mortisů, aby se staly bojovým druhem. Hordy Mortisů se pak během války staly noční můrou každého mariňáka a organické vesmírné lodě Mortisů byly stejnou hrozbou jako bitevní křižník.

AMS pomalu začala přecházet na stranu Obranné aliance, ale svou funkci už tak jako tak neplnila. Obchod s Nargany a jejich léčivými chaluhami teď stejně provozoval každý stát sám. Poslední důležitý čin AMS byl, že zveřejnila své informace o Teradonech, mimozemšťanech, kteří před lety nad domovskou planetou Mortisů zničili kasimirský bitevní křižník.

„Ano, AMS. I když se to nezdá, pořád jsou trochu užiteční.“

„A čím?“

„To, co vám nyní řeknu, je stále tajná informace, donedávna známá pouze několika důstojníkům v nejužším kruhu na Astonské admiralitě a v kabinetu. Ale prezident Kurito rozhodl, že se o tom musí dozvědět i nejvyšší političtí představitelé a vojenští velitelé všech členů Obranné aliance. Čili i vy.“

Justina se opřela a přikývla. „Chápu.“

„Dobře. Teradoni nás kontaktovali něco málo před rokem. Jejich velvyslanec sledoval vývoj v sektoru Hirano už nějakou dobu a je znepokojený z toho, jak Kasimir využívá Mortisy. Podle něj si Kasimiřané neuvědomují, jaká jsou Mortisové hrozba, a Teradoni proti nim kdysi hodně dávno vedli dlouhou válku. Potom je porazili a nechali na planetě Triplex. V každém případě nám Teradoni nemohli pomoci přímo, ale jejich vyslanec nám nabídl odbytiště pro naše zboží, dokud se průmysl nepřetvoří na válečnou výrobu. Také nám nabízel jiné věci, jako rychlovýrobní zařízení, které nám umožní postavit lodě mnohem rychleji oproti normálu. Ale to není tak jednoduché. Respektive to není rozhodnutí, které může udělat sám. A tak přichází ke slovu kapitán Evansová…“

4.

„… a tak přicházíte ke slovu vy, kapitáne Evansová.“

Vivian seděla a snažila se nedat najevo ten absolutně surreálný pocit. Stalwart zakotvil u stanice teprve před hodinou. Zběha Bernarda Yosta se hned ujali lidé z rozvědky a Vivian zjistila, že admirál Tyler byl převelen na Sinaj a ona sama byla odvolána z funkce jeho operačního důstojníka. O minutu později se dozvěděla, že se má dostavit do kanceláře admirála Basila a že před pěti minutami bylo pozdě.

A tady ji admirál – tedy vlastně velkoadmirál – Basil vysvětlil, že ji AMS chce na misi do prostoru Teradonů.

„A jak přesně já souvisím s tím, že velvyslanec Teradonů nemůže rozhodnout o tom, že nám dodá technologie, pane?“

Basil si vrazil do úst párátko. „Je to složitější, kapitáne, ale povedete… asi tomu můžeme říkat diplomatická mise. Velvyslanec Teradonů – Tral Zon Shan – nám vysvětlil, že jeho nadřízení nám odmítli jen tak předat technologie, pokud s nimi nevyjednáme náležité podmínky. A nejde o žádné vyjednávání u kulatého stolu, to rozhodně ne. Národ, do kterého Tral Zon Shan patří – jmenuje se Modrý národ, z nějakého důvodu se teradonské státní útvary jmenují podle barev – chce ukázku naší dobré vůle, než nám pomůže. A možná i dobrá vůle je špatné slovo. Chtějí prostě vidět, že dokážeme jejich technologii použít a že máme proti Kasimiru – a Mortisům – nějakou šanci.“

„A proč nám rovnou nepomohou vojensky, pane? Podle těch zpráv jedna jejich loď zničila kasimirský bitevní křižník třídy Herakles.“

„To ano, ale pochopil jsem, že Teradoni zase těch lodí nemají moc a mezi některými jejich národy panuje napětí – Teradoni jsou ještě více národnostně rozdělení než my. Možná spolu i válčí. Modrý národ si sice uvědomuje, že Mortisové jsou hrozba a že se mohou Kasimiřanům vymknout kontrole, ale rozhodně to pro ně není akutní hrozba. Takže nám pomohou ekonomicky a technologickými balíčky. Pokud je přesvědčíme. A my je potřebujeme přesvědčit.

Vím, že záškodnické operace, které jste plánovala pro admirála Tylera, mají úspěch, ale to je jen oddalovací taktika. Pokud nevyrovnáme naše čísla, prohrajeme válku. Jen čert ví, kolik Kasimiřané pěstují těch organických mortisích lodí. A nám trvá přes rok postavit bitevní křižník. Úplně upřímně, kapitáne, ty rychlovýrobníky, které nám slibují Teradoni, mohou znamenat rozdíl mezi vítězstvím a porážkou. Doslova.“

Díky, a to už jsem se začínala uklidňovat, pomyslela si Vivian.

„Bernard Yost mluvil o chystané produkci organických lodí. Kasimir posílá do služby další a další.“

„Na jeho debrífink se přijdu podívat osobně. Ale tohle jsem chtěl probrat nejdřív s vámi.“

„Rozumím situaci s Teradony, pane. Jenom pořád nechápu, proč jste si vy – a AMS – vybrali na tu misi mě. A jak ta mise bude vlastně probíhat?“

„Přiznám se, že na tu druhou otázku – jak to bude probíhat – se nám odpovědi teprve dostane. Lidé od AMS a z Výboru pro mimozemské záležitosti dorazí zítra ráno spolu s Tral Zon Shanem na palubě jeho lodi – podle všeho je upravena, aby na palubě mohli žít lidé. K vaší první otázce, AMS o vás má vysoké mínění už od té doby, co jste zachránila její výsadek v Hunském prostoru.“

„To jsem byla jen zastupující kapitán. Velení měla kapitán Bransonová a potom kapitán Kimura a…“

„Kapitán Bransonová strávila většinu operace v nemocnici v bezvědomí a kapitán Kimura vycházel – podle vlastních slov – z vašeho plánu. Tak laskavě mlčte, kapitáne Evansová, a přijměte slova chvály, nedávám je často.“

„Ano, pane.“ Vivian se cítila jako školačka, kterou pan ředitel napomenul, že ho přerušila.

„Navíc máte také zkušenosti s mimozemskými druhy a osvědčila jste se i na Tristanu. To všechno dohromady z vás udělalo ideálního kandidáta.“

„Neposílá se ale na podobné diplomatické mise spíše admirál, pane?“

„Možná ano, ale jak jsem řekl, vyžádali si vás. Kromě toho také vaše hodnost má své výhody. Admirálové jsou hodně na očích a my si nemůžeme dovolit, aby o téhle operaci věděl kdokoliv nepovolaný. Navíc o té misi ještě hodně nevíme a vy jste…“

„… postradatelná,“ dokončila za něj Vivian automaticky a zarazila se. Čekala, že ji Basil vynadá, že mu zase skočila do řeči, ale on na ni jen opřel své černé oči a potom pokrčil rameny.

„Chtěl jsem říct, že jste schopná operovat v neznámém prostředí a improvizovat, ale nebudu tvrdit, že vaše poznámka také nevstoupila do úvah některých admirálů.“ Řekl to dost důrazně, aby dal najevo, že jeho úvahy to nebyly.

„Rozumím, pane.“

„To je prozatím všechno, co víme. Buďte tu zítra ve třináct nula nula a dozvíte se konkrétní rozkazy a konkrétní postup mise.“

„Rozumím, pane,“ zopakovala Vivian.

Basil se pohodlněji opřel do křesla a Vivian najednou na kratičký okamžik viděla tu psychickou únavu, která se skrývala za fasádou drsného velitele. On byl nejvyšší uniformovaný velitel nejen Astonského loďstva, ale vlastně i celé Obranné aliance, a ty měsíce – a vlastně už roky – války se na něm podepisovaly.

„Dobrá, kapitáne. To by bylo předběžné varování a považujte to, co jsem vám řekl, za přísné tajné. Teď bych vám ale chtěl ještě jednou pogratulovat k úspěšné misi na Beverenu. To byla výborná práce, kapitáne.“

„Velký podíl na úspěchu měla komandér Sinha a na povrchu planety kapitán Kowalski, pane,“ namítla Vivian. „Já byla jen pozorovatel a…“

„Víte, co jsem vám říkal, o tom přijímání chvály, kapitáne?“

Vivian zavřela pusu.

„A teď k panu Yostovi, určitě jste ho cestou domů vyslechla. Opravdu má užitečné informace?“

„Ano, pane. Alespoň se tak jeví. Má pár drobných informací, které si můžeme ověřit. Hlavně má informace o připravovaných ofenzivách a odhady na stavbu Mortisů.“

„A jaké ty odhady jsou? Stručně.“

„Ve stručnosti? Pane, pokud do půl roku nenajdeme místo, kde se produkují organické lodě Mortisů, a nezničíme ho, prohrajeme válku.“

„Na Beveren jsem byl přeložen před měsícem, mým úkolem bylo koordinovat trasy konvojů dovážejících Mortisy jako okupační jednotky do Kolonizovaného prostoru. Mortisové jsou užitečná okupační síla, ale je potřeba je neustále nahrazovat – často padají za oběť místním povstalcům i vašim jednotkám Commandos.“

Bernard Yost – donedávna komandér-poručík v Kasimirském loďstvu – seděl v čele hranatého stolu. Stůl byl kovový a šedý bez jakékoliv dekorace, kromě mikrofonu a nahrávacího zařízení před Yostem. Místnost tvořily jen čtyři holé stěny, stejně šedé jako stůl. Prostředí jako kdyby podtrhovalo atmosféru v místnosti.

Yost u stolu neseděl sám, bylo tu dalších osm lidí a všichni na něj upřeně hleděli, zatímco vyprávěl. Vivian Evansová seděla naproti kapitánu Michaelu Kowalskému, protože hlavní vyšetřovatel chtěl, aby byli přítomni i důstojníci, kteří s Yostem už přišli do styku.

Vyšetřovatel, kapitán loďstva s permanentně zamračeným výrazem, seděl přímo naproti Yostovi. Kromě něj tu byli ještě další vyšetřovatelé: jeden muž v civilním obleku z NVA a jedna žena v uniformě nadporučíka vesmírné pěchoty. Velkoadmirál Basil a několik dalších vysokých důstojníků výslech sledovalo na monitoru ve vedlejší místnosti. Výčet lidí přítomných u stolu uzavírala komandér Lynn Lybaerová a dva poručíci, kteří měli na starosti psychologickou analýzu Yosta a sledovali jeho reakce, pohyby i řeč těla a odhadovali jeho vnitřní pocity. Vivian o psychologické analýze moc nevěděla, ale psychologie zaznamenala velký pokrok za posledních padesát let. Sama Lynn Lybaertová na Tristanu pomocí této metody dokázala odhalit zrádce v Intervenčním sboru.

Vivian tehdy s Lynn sloužila na Rangeru a teď jí věnovala krátký úsměv, než se Yost dal novu do řeči.

„Předtím jsem pracoval dva roky na Basilice. Mým úkolem bylo zajišťovat logistickou podporu pro hlavní stanoviště vývoje Mortisů. Tam se vyvíjely lodě, které mimo jiné dobyly Simeral a které teď chystají útok na Sinaj.“

„Kde to stanoviště bylo?“ zeptal se hlavní vyšetřovatel.

„Na planetě Julianne,“ řekl Yost. „Šest světelných let od Kasimiru, kdysi na té planetě probíhal pokus o kolonizaci.“

Vivian přikývla. O Julianne slyšela, na PDA datapad před sebou si napsala poznámku. Admirál Tyler – tedy respektive jeho nástupce v Oddělení zvláštních operací – tam asi bude chtít co nejdříve vyslat odřad lehkých křižníků na průzkum. Možná i s jednotkou Commandos.

„Říkal jste, že to stanoviště tam ,bylo‘,“ pokračoval vyšetřovatel. „Už tam není?“

Yost zavrtěl hlavou. „Před čtyřmi měsíci jsme dostali rozkaz, že vývoj dalších Mortisů se přesouvá na nové místo, planetu označenou jen jako ,základna Algeon‘. Já měl opět jen na starost dodávky zásob. Mortisové se sice vyvíjí pomocí organických metod, ale potřebují spoustu věcí – hlavně živiny, chemikálie, ale i spoustu běžných věcí jako hadice, antigravitační držáky. Vypěstovat organickou vesmírnou loď není zase tak snadné, i když jakmile je výzkum dokončen, je to jednodušší. Ale připravit prostředí pro pěstování lodí není snadné a pochopil jsem, že Julianne nebyla pro masovou výrobu nejvhodnější svět. Základna Algeon má být vhodnější. A jako logistik jsem si všiml jedné podstatné věci.“

Odmlčel se. Vivian nevěděl, proč ten člověk dělá tyhle dramatické odmlky, ale on opravdu čekal, až ho vyšetřovatel vybídne, aby pokračoval.

„A o jakou podstatnou věc šlo?“ zeptal se vyšetřovatel nakonec.

„Objednávka potřebného materiálu – veškerého potřebného materiálu – pro Algeon je dvacetkrát větší, než bylo pro Julianne.“

Ne každému došlo, co to číslo znamená, a tak Yost pokračoval.

„V první várce na Julianne se vypěstovalo něco přes sto organických lodí Mortisů. Většina se nasadila pro útok na Simeral. Ve druhé várce se kvůli problémům na Julianne a zvýšené potřebě na produkci jak vesmírných střel Mortisů, tak pozemních jednotek, vypěstovalo jen padesát lodí. Ty byly přičleněny ke Druhé flotile a každým dnem by měly zahájit nálety na Sinaj.“

„Tím chcete říct, že Kasimir se chystá na invazi na Sinaj?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Invaze se chystá, ale zatím pro ni není logistické zajištění.“ Yost se usmál. „My logistici víme, že válku rozhodují zásobovací trasy a rychlost, s jakou nahrazujete ztráty, ne geniální taktiky. Pochopil jsem, že císař chce používat Mortisy jako snadno nahraditelné jednotky, které budou nalétat na Sinaj, demoralizují obyvatele a budou opotřebovávat místní flotilu. Podobně jako Sinaj demoralizoval nálet titána Napoleona.“

Ten Sinajce spíš rozzuřil k nepříčetnosti, pomyslela si Vivian.

„Ale abych se vrátil k původní poznámce,“ řekl Yost, „logistický objem pro Algeon vzrostl dvacetkrát. Na Algeonu se samozřejmě pěstují i běžné pozemní jednotky a hlavně vesmírné stíhačko-střely pro válečné lodě Mortisů, ale já poznám, které vybavení slouží k produkci velkých lodí a které pro pterony, mastodonty, stíhačko-střely a jinou havěť. Takže abych to shrnul, očekává se dvacetkrát větší produkce vesmírných lodí než v první várce, kde jich bylo něco přes sto. A ty lodě mají být hotové do půl roku, maximálně do osmi měsíců.“

Další dramatická odmlka.

„To znamená, že Kasimirské císařství za osm měsíců bude moci vyslat na nepřítele – tedy na vás – přes dva tisíce vesmírných lodí Mortisů.“

V místnosti panovalo ticho, Vivian tuhle novinu už slyšela cestou na palubě Stalwartu, stejně jako to slyšel kapitán Kowalski, ale pro ostatní přítomné to byla novinka. A nikomu se ta představa nelíbila.

„Víte, kde se ta základna Algeon nachází?“ zeptal se vyšetřovatel nakonec.

Yost zavrtěl hlavou. „Ne, je to přísně tajné a zásobovací lodě musí projít přísnou procedurou. Ale vyřizuje to logistické centrum na Basilice, tak jsem se o tom dozvěděl.“

„Proč na Basilice?“

„Je to nejodstrkovanější a nejřidčeji osídlená planeta v Kasimirském císařství. Je to tudíž nenápadné místo.“

„Tušíte, jakou procedurou prochází ty zásobovací lodě?“

„Basilika sice nemá tak velký objem dopravy, jako jiné světy císařství, ale i tak tam přilétá a odlétá spousta nákladních lodí. Zásoby pro vývoj Mortisů se dopraví z planety na jeden z velkých přepravních trajektů na oběžné dráze. Ten odcestuje na kraj soustavy, kde se na něj nalodí posádka z Kasimirského loďstva – ze speciálního oddělení, které spadá pod Direktorát a ne pod úřad velkoadmirála – a potom se civilní posádka vylodí. Trajekt dopraví zásoby na základnu Algeon, vrátí se, nová posádka vymaže záznamy o cestě z lodních počítačů a zase se vylodí.

A příště je to jiný trajekt.

Víc nevím. I tohle je víc informací, než bych na své pozici měl vědět, a jen jsem to ukradl z kanceláře velitele logistického sboru na Basilice, než jsem se vypravil na Beveren.“

„Ještě jednu otázku,“ řekl vyšetřovatel a Vivian si všimla, že Lynn a její dva kolegové psychologičtí analytici zpozorněli. Tušili, co to bude za otázku a že u ní bude Yostova reakce nejdůležitější.

„Proč? Proč jste se rozhodl zběhnout?“

Yost chvíli mlčel a potom se pousmál. „Mohl bych vám říct, že Mortisové mě děsí a považuji je za hrozbu pro celé lidstvo, a tak jsem se rozhodl pro humanitární krok a pomoct vám je zastavit, ale vy byste mi nevěřili, že ne? Každý musí mít osobní důvod.“ Usmál se na Lynn a její dva kolegy. „To jistě vědí i vaši analytici. A máte pravdu, Mortisové jsou sice hrozba, ale to samo o sobě mě ke zběhnutí nedohnalo. To byl císařův zátah proti jedenáctníkům.“

Vivian se podívala do svých záznamů. jedenáctníci byli protestní skupina na planetě Basilika, která se hlásila k prvotní ústavě této kolonie, jež byla založena jedenáctého března roku 2411, proto jedenáctníci. Ústava zaručovala kolonii nezávislost na centrální vládě Kasimiru. Tehdy to byla ještě Kasimirská federace a původní kolonisté z Kasimiru odešli kvůli nějakým náboženským problémům – Vivianiny záznamy to dále nespecifikovaly – a chtěli být nezávislí. Basilice se ale hospodářsky nedařilo a rozvinutější korporace z federace si je k sobě záhy připoutaly ekonomicky. Ani o dvě stě let později to Basiliku nenechali zapomenout a Kasimiřané často nahlíželi na Basiliku v lepším případě jako na takové „problémové dítě“, v horším případě viděli její obyvatele jako druhořadé občany. Za císařství se mnohé změnilo, císař Drakos I. dokonce jmenoval nejvyšším velitelem loďstva velkoadmirála Neufelda, což byl rodák z Basiliky. Ale staré křivdy se těžko zapomínaly a hnutí jedenáctníků si chtělo na císařství vynutit větší autonomii. Před rokem jedenáctníci vyšli do ulic. Tou dobou se chystal útok na Simeral a planetární místokrál – pocházející z Kasimiru – to označil za podrývání válečného úsilí a nechal své mariňáky do davu střílet.

„Myslíte ten zátah proti jedenáctníkům z 8. 6. loňského roku?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Ano, myslím ten, kde zahynulo osmdesát šest lidí pod děly císařských vznášedel za to, že házeli kameny. Včetně mé sestřenice a bratrance. Ale ani to není můj jediný důvod, i když to mě nejspíš popostrčilo. Jsem rodák z Basiliky a myslím, že už je dávno na čase, abychom byli zase nezávislí, jak se píše v naší zakládací listině. Já jsem také jedenáctník.“

„Takže to děláte, aby vaše planeta dostala nezávislost?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Taky. A taky to dělám proto, že myslím, že vláda na Kasimiru by měla ochutnat trochu své vlastní medicíny.“

„Tak co, Lynn?“ zeptala se Vivian, když Yosta odvedli a důstojníci se jeden po druhém začali trousit z místnosti.

Lynn Lybaerová si promnula unavené oči. Vypadala jinak, než když ji Vivian viděla naposledy. Její blond vlasy teď měly mnohem tmavší odstín. Stejně tak její oči byly o něco chmurnější. Lynn viděla po boku admirála Tylera zkázu celé Domovské flotily, než padla do kasimirského zajetí, a to ji asi změnilo. „Jedna věc je jistá: mluví pravdu. Rozhodně o svých motivacích.“

„Jsi si jistá? On působí – alespoň pro mě – hrozně vypočítavě.“

„Právě. Kdyby to byl nastrčený zvěd a měl nám vnutit falešné informace, byl by konzistentnější. Tenhle člověk se sice chce pomstít za své příbuzné, ale zároveň chce dovést svůj svět k nezávislosti a zároveň se chce vlastně pomstít celému císařství a zároveň asi trochu vidí Mortisy jako hrozbu pro lidstvo. Myslím, že ani sám neví, proč vlastně zběhl. U každého je to vždycky spousta faktorů, málokdy jedna konkrétní věc, ta ho jen může popostrčit – jako jeho nejspíš popostrčil masakr jedenáctníků.“

Obě ženy následovaly skupinu na chodbu a Vivian se rozhodla změnit téma.

„A jak se vám líbí tahle funkce?“

Lynn pokrčila rameny. „Personální oddělení mě ujistilo, že to je dočasné. Jsem sice ráda, že jsem byla první, kdo si na akademii vybral jako volitelný předmět psychologickou analýzu, ale pořád se považuji víc za taktického důstojníka. Oba moji podřízení u výslechu jsou v analýze lepší než já. Mnohem lepší. Ale to jim proboha neříkejte, kapitáne!“

Vivian se zasmála. „Dobře, nebudu.“

„Nechcete se večer stavit na skleničku? Od chvíle, co jsme spolu sloužily na Rangeru, jsem vás moc neviděla. O vašem putování skrz Kolonizovaný prostor s admirálem Sunem nevím prakticky nic.“

Vivian pomalu zavrtěla hlavou. Vzpomněla si na dnešní večer a věděla, co ji čeká – a s kým jí to čeká. Také dobře věděla, že zítra ráno má další brífink u velkoadmirála Basila a dnešní večer může být na nějakou dobu poslední.

„Díky, Lynn, ale dnes už mám plány. A musím se na ně vypravit hned po debrífinku.“

S hlavním vyšetřovatelem skončí nejspíš do deseti minut, bude chtít jen vědět její postřehy o Yostovi, a tam Vivian stejně jen zopakuje to, co už napsala do zprávy. Potom se vypraví do nitra stanice Ithaka, do civilní sekce. Komandér Sinha jí řekla o jednom zajímavém obchodě, který vede emigrant z planety Hiwa-ai a který by se jí mohl zamlouvat. Vivian chtěla večer Freda překvapit a usoudila, že skoro vždycky jeden druhého potkávají v uniformě. Bylo na čase to změnit.

Usmála se.

Frederick Boren byl chlapík s širokými rameny, tmavými vlasy a okouzlujícíma očima. Na muže nebyl příliš vysoký, ale Vivian připadal vysoký každý muž a vlastně i každý člověk. Znali se už osm let, ale za něco víc než kolegy se začali považovat až při cestě do Kolonizovaného prostoru se svazem admirála Suna před dvěma lety. Vivian nebyla schopná říct, co ji na Fredovi vlastně tak přitahuje. Věděla jen, že si od jejich návratu jen těžko dokáže představit život bez něj.

„Vivian!“

Vivian byla pořád nervózní ze zítřejšího brífinku u velkoadmirála Basila ohledně Teradonů a její účasti na expedici, ale momentálně na to všechno zapomněla, když se s Fredem objímala. Na chvíli si dovolila nebýt kapitán ani operační důstojník nebo velitel, ale jen žena, kterou svírá v náručí muž, kterého miluje.

Když se konečně odtáhli, Fred se na ni podíval a pozvedl obočí.

„Co to máš na sobě?“ zeptal se s úsměvem. Ale smál se s ní, ne jí. A Vivian cítila, jak se červená.

Vivianiny šaty nebyly vlastně úplně šaty. Byl to dlouhý kus oranžového hedvábí se zlatými lemy. Vivian to koupila v obchodu, který jí doporučila Sinha, jmenoval se Ganga. Vivian nikdy předtím neviděla šaty, do kterých se žena neobléká, ale zamotává. Byl to zajímavý koncept a Vivian se nejvíc líbilo, že neexistovala žena, která by do tohoto oděvu neměla postavu. Dokonce i malý a neforemný „tučňáček“ jako ona v tom vypadal dobře. Tedy spíš téměř dobře. Vivian měla tyhle šaty na sobě poprvé před několika hodinami a neuměla v nich chodit ani se do nich pořádně motat. Takže to ve výsledku plandalo na spoustě míst, kde nemělo.

„Tomu se říká sárí, doporučila mi to Aarti Sinha. Vím, že mi to nesedí, ale…“

Fred ji znovu políbil. „Jen klid, Vivian. Víš, že jsem ti už říkal, že šaty nedělají ženskou, ale ženská dělá šaty?“

„Jo, říkal, to mě právě děsí!“

„To nechápu. Jsi nejistá, co se týče svého vzhledu, ale jsi si jistá, když vletíš s lodí do nepřátelské palby?“

„To si jsem taky nejistá, ale líp to ovládám.“

Fred se usmál. Měl spoustu úžasných vlastností. Ta, za kterou byla momentálně nejvděčnější, byla shovívavost. Protože ona přece musela vypadat hrozně.

Ale už o tom nemluvili. A rozhodně nemluvili o bitvách ani o tom, jak brala svou loď do výhně nepřátelské palby.

„Rezervoval jsem pro nás dvě místa v Panoramě,“ řekl Fred a nabídl Vivian rámě. „Můžeme?“

Vivian se ho chytila a zamířili k zastávce vnitrostaniční přepravy.

O několik hodin později Vivian ležela v temnotě Fredovy kajuty. Fred vedle ní tiše oddechoval a Vivian cítila, jak jí buší srdce. Nešlo o to, že byla zamilovaná, to věděla už dlouho. Bylo to něco jiného.

Byla šťastná.

Ten surreálný pocit se vrátil. Byli uprostřed války a jejich životy mohly skončit každou chvíli. I kdyby neskončily, Vivian nebo Freda určitě každou chvíli odvolají někam daleko a pak se neuvidí měsíce nebo možná i roky. Vivian z toho nebyla zahořklá – takový život si zvolila už v devatenácti, když nastoupila na Metropolitní akademii – ale poslední půlrok si zvykla, že je s Fredem většinu času na jedné stanici. To se ale změní už zítra, pokud ji odvolají někam hodně daleko na vyjednávání s Teradony. Vivian věděla, že ta chvíle odloučení někdy nastane, a byla s tím smířená, ale zároveň nebyla připravená na to, jak ráda byla za to, že s Fredem mohli tak dlouho trávit společné chvíle. Dokonce spolu plánovali dovolenou na Haruně, až se situace ve válce trochu uklidní. Vivianina matka se nemohla dočkat, až potká „toho jejího ženicha“.

Někdy měla dojem, že její relativní nedostatek soukromého života nesla hůř její matka než ona sama. Při poslední návštěvě Haruny, kam se Vivianini rodiče přestěhovali, její matka dokonce několikrát pozvala nějaké naprosto cizí „milé chlapce ze sousedství“, aby se Vivian „konečně seznámila“.

Vivianina matka by tedy byla nadšená, i kdyby si domu přivedla ochočeného pterona. Z Freda bude určitě radostí metat kotrmelce, až ho potká.

Fred se vedle Vivian ve spánku převalil na druhý bok a dál v klidu spal. Vivian mu pomalu položila ruku na rameno. O téhle části jejich vztahu samozřejmě doma říkat nebude, to by na její přísně katolickou matinku, co pořád uvažuje stylem „nejdřív kostel, potom postel“, bylo trochu moc. Ale jisté cezení informací byl základ každého dospělého vztahu mezi dítětem a rodičem.

Pohladila Freda po vlasech, ale spal moc tvrdě a ani to s ním nehnulo a Vivian měla zvláštní pocit. I přes trvající válku tady na stanici byla šťastná. A zítra se to asi změní a poletí na dlouhou dobu někam pryč.

Carpe diem, připomněla si v duchu latinskou frázi, kterou tuhle řekl admirál Tyler. Užívej dne. Další už nemusí nastat.

Otočila se na bok, objala polštář a pokusila se usnout.

Carpe diem, klidně si toho můžu užívat, dokud mohu. Dnes večer se určitě už nic významného nestane.

5.

Dalšího rána se Vivian Evansová dostavila v přesně stanovený čas do předsíně kanceláře nejvyššího velitele, odkud ji pobočník, blonďatý mužík bez výrazu, odvedl do vedlejšího jednacího sálu. Vivian to připomnělo honosnější verzi poradní neboli brífinkové místnosti na válečné lodi, akorát dlouhý stůl byl vyřezávaný z porterského dubu, stěny byly potažené chameleónským displejem, takže mohly měnit barvu a vzor podle zadání počítače. Na podlaze byl koberec odněkud z Nieuw Stramproy. Vivian si byla skoro jistá, že tahle část stanice před válkou patřila jednomu z civilních manažerů stanice Ithaka, než ji loďstvo odkoupilo, a velkoadmirál Basil měl důležitější věci na práci než nechávat cokoliv měnit.

A možná se mu to takhle líbilo.

V místnosti už byla skupina důstojníků a civilistů, někteří se k ní otočili, když dorazila, jiní se nadále věnovali tlumenému hovoru. Vivian přistoupila k místu u stolu, kde byla její jmenovka, a chystala se posadit, když ji někdo oslovil.

„To jsem rád, že vás vidím, komandére Evansová!“

Vivian se otočila a viděla, jak se k ní blíží mužík s krátkými hnědými vlasy a očima, které přímo křičely: „Náš majitel má pět doktorátů, heč!“

„Doktore Kellermanne! Ráda vás vidím,“ řekla Vivian a ke svému překvapení to myslela upřímně. Heinrich Kellermann byl odborník na mimozemskou psychologii, sociologii a bůhvíco ještě. Jako vědec z AMS se účastnil výpravy do Hunského prostoru před skoro osmi lety. Té mise se tehdy účastnila i Vivian jako taktický důstojník na lehkém křižníku Ardent. Mise se nepovedla – z části proto, že vedoucí mise usoudil, že na Huny dobře zapůsobí, když jim skupina cizích bytostí vleze prakticky do obýváku a začne jim vyprávět o míru – ale Kellermann se ukázal jako poměrně statečný člověk, i když zároveň nesnesitelně arogantní. Statečnost i aroganci prokázal i na Tristanu, když se vzepřel nařízení AMS a varoval Vivian před Mortisy, které Kasimir na Tristanu prostřednictvím svých spojenců poprvé vyzkoušel.

Tehdy se viděli naposledy, proto ji také Kellermann řekl komandére.

„Mimochodem, už nějaký ten pátek jsem kapitán, ne komandér.“

„To je jedno, já se v těch salátech na vašich ramenou stejně nikdy nevyznal.“

Ano, to byl doktor Kellermann.

„Pochopila jsem správně, že vy se účastníte této expedice?“

„Jistě.“ Kellermann se spokojeně usmál. „Kdo myslíte, že pomáhal přesvědčit Teradony k tomuhle projektu? A kdo myslíte, že si vyžádal vás.“

„Mě?“

„Ano, nadhodil jsem vaše jméno Teradonům i admirálu Basilovi. Ani jedna strana se příliš nebránila.“

„Jen doufám, že váš návrh se ukáže jako dobrý,“ ozval se za Vivian další, hrubší hlas. Než se stihla otočit, nový člověk přestoupil před ni. Byl to vysoký a hodně hubený muž, Vivian okamžitě připomněl chrta. Stejně jako ona měl černo-modrou uniformu Astonského loďstva a stejně jako ona měl frčky kapitána. Na levém rameni měl ale kulatou nášivku se symbolem Výboru pro mimozemské záležitosti. Tenhle chlap byl jeden z mála zbývajících členů loďstva, kteří měli na starost koordinaci s AMS při stycích s mimozemšťany, během války většina z nich přešla do bojových složek a ti zbývající sloužili jako vojenští přidělenci na planetách, které obchodovaly s oběma stranami konfliktu, jako třeba domovská planeta Narganů Thalada.

„A vy jste?“ řekla a její hlas o poznání ochladl. Nebylo zdvořilé jen tak vpadnout do cizí konverzace, navíc ve výrazu toho chlapa bylo něco divného, něco jako… výzva.

„Kapitán Loginov, Výbor pro mimozemské záležitosti,“ řekl muž.

„On byl během vyjednávání s Teradony atašé vaší admirality,“ vysvětlil Kellermann a zachovával přísně neutrální výraz.

„A jako takový jsem si nebyl jistý, jestli je dobré pověřovat touto misí důstojníka s tak malou zkušeností s mimozemšťany,“ řekl Loginov. „Bez urážky, kapitáne Evansová.“

„V pořádku,“ řekla Vivian. „Ale nikdo mi neřekl, že mě něčím pověřuje. Pouze, že se budu něčeho účastnit a…“

„Kapitán Evansová navíc měla dost zkušeností v Hunském prostoru a na Tristanu,“ řekl Kellermann. „Hned dva mimozemské druhy, to se nepoštěstí ani spoustě členů AMS.“

„Incident v Hunském prostoru vyústil v genocidu Hunů,“ řekl Loginov podrážděně.

„To udělali Sinajci, ne Astoňané.“

„A na Mortisy se šlo také převážně s atomovkami a kulomety,“ pokračoval Loginov, jako by Kellermann nic neřekl. A Vivian podle všeho ignoroval už úplně.

„A čím, že jsem to byla pověřená?“ zeptala se znovu. „Velkoadmirál Basil mi o ničem neříkal. Mluvil o tom, že se budu něčeho účastnit, nějaké expedice, to je celé.“

„No, od té doby se to trochu modifikovalo, kapitáne Evansová,“ řekl Kellermann. „Proto pan Loginov vypadá tak nevrle.“

„Kapitán Loginov,“ opravil ho vysoký muž chladně. „A nevypadám nevrle, jen poukazuju na možné problémy, se kterými se kapitán Evansová může setkat vzhledem ke svým nezkušenostem s…“

Větu už nedořekl, od čela stolu se ozval nový hlas.

„Prosím, usaďte se, dámy a pánové!“ Vivian se usadila. Kellermann i Loginov skončili naproti ní, vedle byli nějací civilisté, které neznala.

V čele stolu stála kapitán Gena Robinsonová, která po evakuaci Simeralu sloužila jako jeden z pobočníků velkoadmirála Basila.

„Dámy a pánové, velkoadmirál Basil.“

Všichni důstojníci se zase zvedli. Civilisté zůstali sedět a Vivian slyšela přes stůl Kellermannovo mrmlání, jakou že má logiku nutit důstojníky si sednout, aby se zase museli zvedat.

Basil vystřídal Robinsonovou v čele stolu a přikývl. „Posaďte se, dámy a pánové. A rovnou vám připomínám, že tento brífink má klasifikaci utajení Alfa. O tom, co se tu děje, neřeknete živé duši.“

Vivian přikývla. Alfa se mezi astronauty popisovala jako „po přečtení spáchejte sebevraždu“.

Basil se usadil, Robinsonová si sedla po jeho levici. Vivian myslela, že teď začne brífink, ale dveře, kterými nejvyšší velitel přišel, se opět otevřely a dovnitř vešla další osoba.

Několik lidí zalapalo po dechu a Vivian si uvědomila, že označení „osoba“ je v tomto případě použito dost volně.

Vypadalo to jako obří kovová medúza. Z hlavy a trupu se táhly čtyři dlouhé končetiny, které Vivian připomínaly kovové hadice od sprchy. Další dvě kratší se táhly jen asi padesát centimetrů a asi to byly ruce.

Pokud chceme slovo „ruce“ používat volně také.

„Tohle je Tral Zon Shan,“ řekl Basil. „Eldimor teradonského Modrého národa.“

„Dobré ráno,“ ozval se z hlavy tvora elektronicky znějící hlas. Vivian netušila, jestli má Teradon na sobě nějaký skafandr nebo jestli je to robotické tělo, které řídí z „hlavy“ nějaký trpaslík. Ale nestihla nad tím přemýšlet, protože Basil hned pokračoval.

„Všichni víte, proč jsme tady. Teradoni nám prostřednictvím Tral Zon Shana nabídli pomoc. Nicméně Tral Zon Shan nemůže sám rozhodnout o dodávkách technologií, které potřebujeme k vedení války… respektive k přežití. Cílem této schůzky je seznámit vás s nadcházející misí na okraj teradonského prostoru, jejímž cílem bude vyjednat dohodu o transferu technologií přímo od nadřízených Tral Zon Shana.“

Vivian usoudila, že na otázky typu „co je to eldimor“, „proč se národy jmenují podle barev“ nebo „proč Teradon vypadá, jak vypadá“ bude čas později.

Basil pokračoval. „Eldimor Tral Zon Shan nám na vlastní zodpovědnost pomáhal s udržením ekonomiky, ale to nestačí. Abych to shrnul: Abychom měli nějakou šanci, potřebujeme rychlovýrobníky. To je teradonské zařízení, které dokáže rychle stavět konstrukce podle zadaných údajů. Pokud to přeložím: když je dok vybavený rychlovýrobníky, dokáže postavit bitevní křižník čtyřikrát rychleji než normálně. A mnohem levněji. Tral Zon Shan má v databázi na své lodi informace o rychlovýrobnících, ale postavit vlastní by trvalo léta a ty my prostě nemáme. Potřebujeme funkční modely přímo od Teradonů, stejně jako potřebujeme teradonské inženýry, kteří nám pomohou se skloubením výrobníků s našimi technologiemi. Prostě a jednoduše, Tral Zon Shan tohle nemůže rozhodnout na vlastní autoritu a je potřeba formálního transferu technologií. Takže s tím musel jít za svými nadřízenými.“

Tral Zon Shan promluvil zase tím elektronickým hlasem. „Moji nadřízení mě sem vyslali, abych sledoval vývoj druhu Zaran – kterému říkáte Mortisové – a odhadl, jestli představuje hrozbu. Druh Zaran nás kdysi ohrožoval a byli jsme to my, kdo jej… neutralizoval a nechal na domovské planetě.“

„Co to znamená ,neutralizoval‘?“ zeptala se jedna z členek AMS, kterou Vivian nepoznávala. Podle jmenovky na stole to byla dr. Leila Alexandrová. Několik uniformovaných důstojníků se zavrtělo. Nikdy předtím se nesetkali s mimozemšťanem a zarazilo je, že mu Alexandrová takhle skočí do řeči. Ale lidé od AMS byli zvyklí mluvit s mimozemšťany, respektive s čímkoliv mimozemským a živým, ať už to byl plankton nebo společnost na úrovni doby bronzové.

„To znamená, že jsme u nich provedli jisté genetické modifikace, aby nemohli tak snadno mutovat, aby nemohli sami vytvářet organické lodě a museli zůstat na své planetě. A i na té jsou neškodným a neagresivním druhem.“

„Takové genetická kastrace,“ řekl jeden z důstojníků, na jehož jmenovku Vivian neviděla, a další se zasmáli.

„Proč jste je prostě nevyhladili, když jste je porazili?“ zeptala se. Hned viděla, jak se část lidí od AMS naježila, ale byla to naprosto logická otázka. Ve válkách o přežití to takhle chodilo. Celé osidlování sektoru Hirano začalo tak, že Země taktak přežila válku s mimozemskou hrozbou. A v závěrečné fázi války Země ony mimozemšťany vyhladila a začala posílat kolonisty do vzdálených koutů galaxie jako sektor Hirano, aby mohl lidský druh vzkvétat dál, i kdyby se něco stalo se Zemí a přilehlými koloniemi.

Jenže průměrný člen AMS nesnášel jakékoliv násilí nebo cokoliv, co smrdělo machiavellismem. Ale jako první se ozval kapitán Loginov.

„Koukám, že vy jste pro genocidu stejně nadšená jako vaši kamarádi Sinajci, co vyhladili Huny, kapitáne Evansová.“

„Je to relevantní otázka,“ řekla Vivian chladně. Loginov se naježil stejně jako lidé z AMS, ale Basil se ozval dřív.

„Opravdu to je relevantní otázka, tak se uklidněte.“ Otočil se na Tral Zon Shana. „Nuže?“

„Nechtěli jsme zničit celý druh, tak jsme jim pouze znemožnili znovu opustit domovskou planetu a na oběžnou dráhu jsme dali sondy, které nás měly upozornit, pokud by někdy někdo přiletěl k planetě.“

„Jako to udělali Kasimiřané,“ řekl Basil.

„Přesně tak, velkoadmirále Leone Basile. Bohužel jim naše hlídková loď nedokázala zabránit v tom, aby z planety Niara – vy jí říkáte Triplex – odnesli dost živých Mortisů a genetického materiálu, aby je mohli začít uměle pěstovat a dělat z nich zbraně ve válce. Za současnou situaci v sektoru Hirano jsme tak částečně zodpovědni my. To byl i postoj konkláve Modrého národa, která rozhodla, že bychom vám měli pomoct. Tedy, alespoň s vámi začít jednat na vyšší úrovni.“

„Promiňte, ale je nějaká možnost, že by nám Teradoni pomohli i vojensky?“ zeptal se další důstojník, kterého Vivian nepoznávala, tenhle měl na rukávu jeden tlustý modrý pruh, který ho identifikoval jako kontradmirála. „Možnost rychlé výroby vlastních lodí je krásná, ale pár desítek vašich válečných lodí také není od věci. Četl jsem, jak jste prakticky zničili kasimirský bitevní křižník Hydra.“

Teradon chvíli mlčel a potom se jeho „hlava“ stočila na admirála.

„To bude jedním z předmětů jednání, kontradmirále Heliodore Monete. Ale nemyslím si, že přímá a stálá vojenská pomoc je na místě. Modrý národ nemá lodě, abychom vám pomohli. Co se počtů týče, máme méně lodí než vy, a bohužel mezi námi a Červeným národem a Šedým národem panuje napětí, které často přeroste v otevřený konflikt. Většina lodí, které máme, musí být nasazena tam. Teradoni jsou v mnoha ohledech ještě více rozdělení a znepřátelení než vy lidé.“

A to je co říct, pomyslela si Vivian.

„Čili na jednání to můžete přednést, nicméně Modrý národ nemá prostředky, aby vám poskytl vojenskou pomoc. A další národy se s lidmi ani nechtějí bavit a věří, že by bylo lepší nechat lidi v sektoru Hirano, aby se vyvraždili navzájem s pomocí Mortisů.“

Další velice lidský spojující faktor.

„A v čem tedy bude spočívat schůzka?“ zeptal se admirál Monet.

„Musíte pochopit, že žádný z teradonských národů velice dlouho nekomunikoval s jinými druhy. Naše střetnutí s druhem Zaran a s druhem Enten – kterému říkáte Hunové – nedospělo do zdárného konce. Nakonec jsme s jinými druhy museli manipulovat na genetické úrovni, abychom si zajistili mír.“

Proto jsou Hunové tak xenofobní a izolacionističtí! Mortisové byli ten Velký nepřítel, o kterém mluvili, Teradoni do nich tu xenofobii nějak naprogramovali a moc se to nepovedlo.

„Čili konkláve Modrého národa chce schůzku na neutrální půdě. A nejde jen o obyčejná diplomatická jednání. Pro Modrý národ – vlastně pro všechny Teradony – jsou mnohem důležitější činy než slova.“

Tentokrát se Vivian v duchu pousmála. Tím se od nás asi taky moc neliší, i když spousta lidi v kongresu by s tím nesouhlasila.

Slova se opět ujal velkoadmirál Basil. „Proto padlo rozhodnutí, že schůze mezi lidmi z Astonské unie a Teradony z Modrého národa proběhne na planetě Triplex neboli Niara. Lidské a teradonské vědecké týmy na povrchu budou zkoumat Mortisy. Společnými silami se pokusí najít nějakou genetickou slabinu a odhalit způsob, kterým spolu Mortisové telepaticky komunikují – možná to je něco, co půjde sledovat nebo rušit, podle Teradonů to je možné. Mezitím diplomatická delegace obou stran bude řešit dodávky rychlovýrobníků a dalšího materiálu. A také se bude řešit kompatibilita mezi lidskou a teradonskou technologií.“

Jeden z členů AMS, podle jmenovky nějaký dr. Sanaki Naron, se na židli zavrtěl. „Promiňte, že se ptám, ale copak Teradoni tyhle informace o Mortisech nemají z doby, kdy s nimi bojovali?“

Tral Zon Shan odpověděl: „Bohužel už ne, měli jsme je, ale během války se Šedým národem před mnoha cykly se spousta informací ztratila, když útoky Šedého národa zničily naše laboratoře.“

„Proto je potřeba obnovit data a spolupráce hodně pomůže,“ řekl Basil. „Nejde jen o ochotu spolupracovat, spíš o naše schopnosti. Úplně upřímně – a Tral Zon Shan mi promine – Modrý národ chce vědět, že jsme co k čemu, že máme sami co nabídnout.“

„V pořádku, velkoadmirále Leone Basile,“ řekl Teradon. „Přesně tak to je. Modrý národ navíc uznává sílu a vojenské úspěchy. Víme, že jste ve válce, ale potřebujeme na jednání zkušeného velitele s bohatou bojovou historií. Někoho takového bude konkláve Modrého národa brát vážněji.“

„A zároveň to musí být někdo, kdo má zkušenosti s mimozemšťany.“ Basil se podíval na Vivian a usmál se. „Zde konečně přicházíte na řadu vy, kapitáne Evansová.“

Vivian cítila, jak se všechny oči v místnosti zaměřily na ni.

„Já… děkuji, pane. Ale nepřipadám si jako zkušený bojový velitel a…“

„V Hunském prostoru, na Tristanu a v Kolonizovaném prostoru jste se vyznamenala, takže bohatou historii bojových úspěchů máte.“ Něco v Basilově tónu jí důrazně připomínalo, co jí říkal včera o přijímání chvály.

„Výprava je označena jako Expedice Perry. Bude se účastnit skupina vědců z AMS, několik našich důstojníků z Výboru pro mimozemské záležitosti v čele tady s kapitánem Loginovem, ale velitel výpravy budete vy, kapitáne Evansová. A protože půjde i o demonstraci síly, nemůžete letět jen tak nějakou kurýrní lodí nebo fregatou. Čili od zítřka formálně přebíráte funkci velícího důstojníka bitevního křižníku Astonského loďstva Indomitable.“

Tentokrát se Vivian neovládla a otevřela pusu jako školačka.

„Indomitable má sama o sobě bohatou historii a Tral Zon Shan ji mohl pozorovat v době, kdy nesla vlajku admirála Suna v Kolonizovaném prostoru. Je to legendární loď, i když není nejnovější, a proto jsme ji vybrali pro tuto misi. A proto jsme jejím velením pověřili vás, kapitáne Evansová.“

Vivian konečně dokázala zavřít pusu a trhaně přikývla. „Děkuji, pane.“

Kellermann se na ni přes stůl šibalsky usmíval a Loginov ji propaloval pohledem.

„Promiňte, velkoadmirále, ale planeta Triplex je odtud pro bitevní křižník více než šest měsíců letu,“ řekl admirál Monet. „Určitě je to moudré, vzhledem k tomu, jak zoufalá je situace? Kdybychom poslali odřad fregat, mohly by tam být za dva měsíce! Nebo lehký křižník za tři.“

„Jak jsme řekli, jde o prestiž,“ namítl Basil. „Velká a mocná loď má něco do sebe, zvlášť, když podobná loď – kasimirská Hydra – s sebou vzala teradonskou loď, než byla sama zničena. Navíc, rychlost můžeme zvýšit.“

Tentokrát Vivian vytřeštila oči. Rychlost, jakou se loď pohybovala v mimoprostorovém okně, byla nepřímo úměrná velikosti dané lodi. Dvoukilometrový bitevní křižník plul pomaleji než sto padesátimetrová fregata. S technologickým vývojem a novými modely nadsvětelných generátorů to šlo trochu urychlit, ale byla tam hranice, kterou nebylo možné překročit, protože i v mimoprostorovém okně se pohybovaly částice, které by při větší rychlosti mohly loď roztrhnout.

„Tral Zon Shan navrhl, že na Indomitable podnikneme první pokus kompatibility technologií. Jeho inženýři budou spolupracovat s našimi a upraví mimoprostorový generátor a zároveň na příď lodi nainstalují částicový odpuzovač. Je to drobné zařízení, díky kterému se loď bude moci pohybovat rychleji bez obav z poletujících částic. Pořád to bude pomalejší cesta než pro fregatu, ale i tak bude trvat jen něco pod tři měsíce.“

Nedodal „pokud to bude fungovat“, ale to je asi každému jasné.

Ve Vivian opět bublal pocit neskutečna, ale nakonec převážil chladný profesionál, a tak se jen zeptala: „Kdy odlétáme, pane?“

„Co nejdřív,“ ujistil ji Basil. „Rádi bychom, aby byl odlet Indomitable nenápadný, takže vyrazíte ve stejnou chvíli, jako odpluje svaz admirála Tarziniové a přičleněné astonské jednotky. Spolu s Indomitable ještě poletí jedna fregata jako doprovod a po prvním výstupu z mimoprostorového okna se k vám přidá i loď Tral Zon Shana, která se drží mimo soustavu, aby neupoutávala pozornost. Teradonské inženýry a materiál sem dopraví raketoplány AMS.“

„Viděl jsem schémata vašich generátorů mimoprostorového okna a kombinace technologií by neměla být složitá.“

I elektronický neosobní hlas dokázal položit dostatečný důraz na slovo „neměla“, aby to bylo každému jasné.

„Expedice Perry dostává absolutní prioritu při přípravě k odletu,“ pokračoval Basil. „Vy, kapitáne, budete mít velkou volnost při výběru důstojníků. Pokud to bude možné, bude dotyčný váš. Totéž platí o doprovodné lodi – je nějaký kapitán fregaty, kterého byste s sebou přednostně chtěla?“

Tentokrát Vivian přikývla bez váhání. „Ano, pane. U Beverenu mě zaujalo, jak sebejistě komandér Aarti Sinha postupovala a jak se jí podařilo rychle zareagovat v nebezpečné situaci. Pokud to bude možné, chtěla bych ji.“

„Není to ta ženská z Hiwa-ai?“ zeptal se Loginov.

„Je to důstojnice Astonského loďstva a občanka Astonské unie,“ řekla Vivian a její hlas ochladl. „Kde se narodila, je jedno.“

Basil si odkašlal. „Dobrá, detaily proberete po téhle schůzce v personálním oddělení, přidělím k vám sekci komandéra Borena.“ Usmál se. „Myslím, že s ním určitě dokážete najít společnou řeč.“

Vivian cítila, jak rudne. Sakra, copak to každý ví?

„Tak… a teď k detailům. Vzhledem k typu mise bude mít Indomitable o jednu peruť stíhaček méně a o šest nadsvětelných transportérů více. První raketoplány s teradonskými inženýry začnou přilétat zítra a potom…“

Když se astonská admiralita narychlo evakuovala ze Simeralu, bylo potřeba najít pro ni nové prostory. Nešlo jen o kanceláře pro devět admirálů a jednoho generála, kteří tvořili generální štáb. Nešlo ani o umístění Strategického informačního centra, plánovacího sálu a velitelství místní obrany. Každá velká organizace potřebuje obrovskou administrativní a byrokratickou podporu a Astonské loďstvo nebylo výjimkou. Jednoduše bylo nutné někam naskládat celé personální a zásobovací oddělení loďstva.

Vivian si to původně představovala jako několik kanceláří, ale když byl Fred po záchraně admirála Tylera převelen do personálního oddělení, uvědomila si, jak mamutí organizace to je.

Nebylo se čemu divit. V Astonském loďstvu sloužilo přes milion mužů a žen a během války se počet rozrůstal. A někdo musel rozhodovat o umístění, povýšení, vyznamenání a kvalifikačních testech každého z nich.

Personální oddělení tak spolu se zásobovacím zabralo polovinu celého uzlu stanice Ithaka, který dříve sloužil osmi velkým soukromým firmám, než ho převzala admiralita. Druhou polovinu – po sedmi jiných firmách – převzalo zase zásobovací oddělení.

Do tohoto oltáře byrokracie se teď vydala Vivian, když vystoupila z kabiny vnitrostaniční přepravy. Srovnala si uniformu a vyrazila.

Astonské loďstvo pro některé věci stále vyžadovalo pevné kopie, takže když Vivian vešla do haly, která spojovala personální a zásobovací oddělení, spatřila hned sedm astronautů, jak někam míří se štosem papírů. Nejspíš k podpisu nějakého hlavouna.

Pozor, neříkej jim tak, napomenula se. Nezapomeň, že Fred je teď také jedním z těch hlavounů a…

Myšlenku nedokončila, protože ji přerušil povědomý hlas.

„Kreténi! Zatracení, líní, bordelářští kreténi!“

Vivian se otočila a spatřila Aarti Sinhu, jak míří směrem ke kabině vnitrostaničky.

„Komandére Sinho!“

„Debilové! Zatracení dementi!“

„Komandére Sinho!“

Sinha se zastavila, otočila se na Vivian. Vypadala tak naštvaně, že by nejspíš mohla chroupat kirium a kadit lehké křižníky. Vivian nasadila mírumilovný úsměv.

Což asi moc nepomohlo.

„Aha, to jste vy, kapitáne Evansová. Co vy tady?“

„Jdu něco vyřídit na personální, přidělili mi loď,“ řekla Vivian. Rozhodla se, že pomlčí o tom, že si Sinhu a její loď vyžádala jako svůj doprovod. Ona se o tom určitě dozví záhy a Vivian nevěděla, jak zareaguje, když je v tomto stavu pokročilého naštvání. Za tu doby, co strávila na Stalwartu, se naučila, že naštvání komandéra Sinhy není radno brát na lehkou váhu… ani když máte vyšší hodnost.

„Gratuluji, madam. No, doufám, že tu pochodíte lépe než já.“

„Co se stalo?“

„Vzpomínáte na ty sondy, co nás u Beverenu málem zabily? Ty šunty, co firma Lindberg vypustila do loďstva? Konkrétně typ SKP-16? Nejnovější model, co pro cívky používá zatracené železo? Tak o těch jsem napsala obsáhlé hlášení, vysvětlila jim, že nestabilita cívky v prostředí bohatém na hélium nebo půl tuctu jiných plynů způsobila rezonanční kaskádu. A víte, co na to řekli? Že vzhledem k tomu, že se to může stát jen v prostředí bohatém na hélium – čili jenom v každém plynném obru nebo mlhovině, tak to nemá smysl řešit… a že nemají dost prostředků na náhradu. Lindbergovci slíbili, že SKP-17 bude už s cívkou z kiria, ale to je mi prd platný, když na palubě mám dvacet těhle malých katastrof! Jako náhradu za ty ztracené mi sice dají starší sondy od Fukuda Industries, ale nových se nezbavím.

Napadlo mě, že je prostě všechny vyhodím do vesmíru a vypíšu to jako ztrátu, ale ten kretén mi dal jasně najevo, že pokud se podobná ,nehoda‘ stane v době, kdy je Stalwart zakotvený u stanice, nikdo mi to nesežere a mně ty sondy připíšou k náhradě!“

Vivian ji nechala vymluvit. Nesnažila se ji jakkoliv utěšovat, nebyla sebevrah. Ale byla si téměř jistá, že se jí podaří protlačit nařízení, aby ty sondy vyměnili. Nejspíš, na úředního šimla kolikrát nemá ani priorita od nejvyššího velitele loďstva.

„Pošlu jim o těch sondách vlastní memorandum,“ slíbila.

„Díky, to nám asi už nepomůže, ale alespoň budou mít další papír, který hodí do koše! Časem je to přinutí ten koš vynést a to alespoň trochu unaví jejich svaly, tudíž je to bude alespoň trochu bolet, takže jsem pro.“

Sinha má prostě svůj jedinečný pohled na věc, uvědomila si Vivian.

Freda našla v jedné z mnoha kanceláří, které se táhly podél jedné stěny obrovského open space, kde u počítačových terminálů seděly stovky poddůstojníků a mladších důstojníků. Na dveřích bylo napsáno „CDR. F. Boren, vedoucí sekce Delta, personální oddělení“.

Zazvonila na bzučák, i když Fred ji už určitě viděl přes matné sklo vedle dveří, skrz které nebylo vidět dovnitř, ale ven ano.

Dveře se otevřely a Vivian vstoupila.

„Ahoj, Frede. Hádej co.“

„Svěřili ti velení Indomitable,“ řekl Fred s úsměvem.

Vivian se zarazila. „Jak to víš?“

„Zapomínáš, kde pracuju? Tvoje loď – respektive budoucí loď, velení přebíráš až zítra – dostala absolutní prioritu na všechno. A dělá to moje sekce. Dokonce nám přidali i nějaké posily ze sekce Gama.“

Otevřenými dveřmi vstoupil nějaký mladší poručík, levou ruku měl v hojivém obvazu s roztokem z narganských chaluh a levá strana jeho tváře vypadala, že nedávno prošel regenerací kůže.

„Promiňte, komandére, mám tu pro vás k podpisu přeřazovací rozkazy na Resolute.“

„Dobře, Doňo, položte to sem.“

Důstojník položil desky s papíry Fredovi na stůl a zase se taktně vzdálil.

Fred stiskl tlačítko interkomu na svém stole. „Ať sem prosím přijde poručík Toledo.“

„To je to tu vždycky tak hektické? A je tu pořád tolik lidí?“

„Spousta lidí nemá kam jít – po bitvě o Simeral máme víc personálu, než máme pozic – tak vypomáhají s papírováním. Hodně z nás je vedeno jako záloha pro nějakou loď. Ale vždycky to dělá jiná sekce, než ve které pracuješ.“

Vivian věděla, jak to chodí. Důstojníci – a vlastně i mužstvo – byli buďto přiděleni na nějakou loď, nebo fungovali jako náhradníci – většinou zároveň s nějakou kancelářskou štábní nebo administrativní prací. Tento systém existoval proto, aby se vyplutí lodi nezdrželo například kvůli náhlému zranění člena posádky. Po ztrátách, které Astonské loďstvo utrpělo v bitvě o Simeral, bylo mnohem víc důstojníků ve funkci „náhradníka“ než kdy předtím. Spousta z nich se časem přesune na nově dokončené válečné lodě, ale to bude trvat alespoň rok, spíš víc, než loďstvo nahradí alespoň část ztrát.

Chtěla něco říct, ale zarazila se. Fred působil jinak než ráno, když se loučili. Usmíval se, ale v jeho očích něco pohaslo. Dávná mrzutost, kterou tam Vivian už několikrát viděla. Fred nebyl člověk, který by svou frustraci ventiloval, většinou seděl, zatínal zuby a koukal před sebe.

Jako teď.

Vivian už znala Freda dost na to, aby věděla, že jí řekne, co se děje.

„Nechystáš se do zdi propálit díru, že ne?“

Fred zamrkal a potom zavrtěl hlavou. „Promiň, zamyslel jsem se.“

Vivian přikývla a její pohled říkal „tak to vyklop“.

Fred vzdychl. „Zjišťuji, že ti závidím, Vivian. Dostala jsi bitevní křižník, to, po čem touží každý kapitán. A já zatím sedím v kanceláři. A dělám nesmyslnou práci.“ Poklepal prsty na složku papírů, kterou mu přinesl důstojník. „Tohle je nový personál pro lehký křižník Resolute. Té lodi jsem velel rok, prošel jsem s ní Kolonizovaným prostorem, i když jsem byl po odchodu kapitána Urkasana jen zastupující kapitán. Teď má nového kapitána, a vlastně celou novou posádku, a já trčím tady.“

Vivian tohle samozřejmě věděla. Její loď – dnes už zničený Arbiter – a Fredova Resolute často operovaly společně.

„Během války jsme přišli o spousty lodí, je hodně volných kapitánů bez lodí a mají asi přednost,“ řekla opatrně.

„Krucinál, Vivian, to já vím!“ Fred vstal od stolu a protřel si obličej. Vivian zůstala stát naproti němu.

„Já to vím, Vivian. Stejně tak vím, že loďstvo určitě nezapomnělo, že jsem se vzdal velení Resolute, abych mohl pomoct se záchranou admirála Tylera. Ale… Já nevím. Myslel jsem, že po tom všem dostanu alespoň fregatu, když už mě odmítli povýšit do hodnosti kapitána.“

Vivian dobře věděla, že admiralita si dobře vybírá, koho povýší na kapitána, i v době války. Jenže fregatě mohl velet i komandér – byť byl s ohledem na funkci oslovován jako kapitán – ale cokoliv od lehkého křižníku výš už vyžadovalo kapitána jako velitele. Fred byl původně první důstojník na Resolute, ale protože tehdy byli s celým svazem Zeta odříznuti od domovských přístavů a jakýchkoliv posil, Fred se stal zastupujícím kapitánem, když předchozí kapitán odešel nahradit velitele bitevního křižníku, který padl v bitvě. Na papíře to byla pořád jen dočasná funkce, i když ji Fred zastával rok, takže mu ji admiralita nepotvrdila. Vivian to považovala za nespravedlnost, ale po katastrofické porážce u Simeralu měla admiralita jiné věci na práci než řešit, jestli její rozhodnutí nezamrzí obyčejného komandéra.

„Možná jsi veden jako náhradní právě na velení fregaty,“ řekla opatrně.

Fred zavrtěl hlavou. „Ne, to bych věděl. Nejspíš jsem první důstojník pro nějakou loď – což jsem byl i před rokem.“ Pokrčil rameny. „Asi bych si neměl stěžovat – ani jsem si doteď nestěžoval – s tím, co všechno se nám stalo, máme štěstí, že jsme naživu. Ale jednou je to práce, kterou jsem se rozhodl dělat, moje země je ve válce a já tu šoupu papíry.“

„A já si dostanu bitevní křižník,“ řekla Vivian tiše.

„Vím, že si pro to nemohli vybrat nikoho lepšího než tebe, Vivian. Ale… jsem člověk.“ Znovu se posadil a pokynul jí, ať si taky sedne. „Prostě a jednoduše bych také chtěl velení. Mrzí mě, že mi nenabídli ani pitomou fregatu. Možná neuvažuju logicky a vím, že každá práce je důležitá, ale… stejně.“

„A teď ze stanice odvelí i mě,“ řekla Vivian.

„Ano, teď odvelí i tebe.“ Chvíli mlčel a potom se uchechtl. „Tím pádem budu mrzutý i v noci.“

Vivian cítila, jak se červená.

Fred se zhluboka nadechl a potřásl hlavou. „Ale tím jsem tě nechtěl zatěžovat, já se s tím srovnám.“ Ztišil se. „A hlavně budeme moct i v noci… jestli na mluvení přijde čas.“

Vivian zrudla ještě víc.

Panebože, měla bych s tím něco dělat.

Ozval se bzučák a dovnitř vešel nový důstojník Vivian byla docela vděčná za vyrušení a zvedla se.

„Pojďte dál, Nicku, Vivian, tohle je poručík Nicholas Toledo, kterého mi přidělili ze sekce Gama. Tvoje loď dostala absolutní prioritu, víš o tom?“

„Vím,“ řekla Vivian a dál to nekomentovala. Podléhalo to nejvyššímu utajení. „Ráda vás poznávám, poručíku.“

Pořád musela být rudá, ale Toledo na to nijak nezareagoval. Vlastně nezareagoval vůbec na nic. Usmíval se, ale měl takové ty zvláštní oči někoho, kdo celý život nedává najevo žádné emoce. Jeho úsměv byla jen mimika, oči byly chladné a profesionální, jako kdyby si nikoho nechtěl pustit k tělu.

„Já vás také, kapitáne,“ řekl a jeho hlas zněl stejně hřejivě jako úsměv, jen ty oči byly vzdálené. Podíval se na Freda a zvedl datovou kartu, kterou přinesl. „Mám tu informace o transferech na Indomitable, pane. Jestli je schválíte, přinesu vám transferové listiny k podpisu.“

„Poručík Toledo má na starosti umístění poddůstojníků a astronautů z řad mužstva,“ řekl Fred. „Pozval jsem ho sem, protože bych rád, abychom si to prošli všichni.“

„Dobrý nápad.“

„Ty máš ale ještě další výjimku,“ řekl Fred. „Shora přišel rozkaz ti umožnit vybírat si vlastní lidi. Takže řekni, jaké máš preference?“

Vivian by si s sebou nejraději vzala Freda, ale to nemohla. Astonské loďstvo bylo sice poměrně tolerantní, co se týkalo vztahů důstojníků na stejné lodi, ale neměl by to nikdy být přímý podřízený nebo nadřízený. Jenže u kapitána je každý na lodi přímý podřízený a admiralita nesla nelibě, když se kapitán cicmal se svými podřízenými. Samozřejmě, že se to občas dělo, vždycky se našly mladé – a pohledné – důstojnice, pro které to byla cesta, jak si u kapitána zajistit služební postup. A samozřejmě se to týkalo i mladých a hezkých důstojníků a jejich kapitánek.

Takže tu myšlenku na to, mít Freda u sebe, rychle potlačila a zamyslela se.

„No, pár jmen mě napadá…“

6.

Kontradmirál Kasimirského loďstva Belaris Sandhí stál ve své nejlepší bílé slavnostní uniformě ve vnitřním hangáru bitevního křižníku Hydra a sledoval, jak magnetický vlek vtahuje raketoplán do vnitřního hangáru. Stroj přistál ve vnějším hangáru, který se táhl podél celého pravoboku dvoukilometrové lodi, a po uzavření vnějšího hangáru byl vtažen skrz přechodovou komoru do toho vnitřního přímo před Sandhího a desítky dalších nastoupených důstojníků a příslušníků mužstva.

Posledních několik týdnů bylo hektických, admirál Sharrigan převzal velení Druhé flotily se sídlem v soustavě Xerxes a novopečeného kontradmirála Sandhího si vybral za svého náčelníka štábu.

Důvodem pro volbu Sandhího byla nepochybně jeho zkušenost s Mortisy. Dohlížel na ně už při jejich prvním nasazení během občanské války na planetě Tristan. Celý projekt se mu nelíbil, ale byl voják a uměl poslouchat rozkazy. Stejně jako uměl udržet své pochyby na uzdě, když viděl doktora Duncana, jak vypouští Mortisy s téměř otcovským nadšením. Duncana rád neměl, kvůli němu ještě jako kapitán přišel o loď, když chránil výsadek na Triplexu před Teradony. Sandhí však už tenkrát chápal širší souvislosti a o to více je chápal teď jako kontradmirál. Mortisové se mu nemusí líbit, ale byli klíčem k porážce Obranné aliance. A Sandhí vděčil císaři za mnohé, takže císařův cíl byl i jeho cíl.

Zkušenost s Mortisy vedla i k nedávné výměně vrchního velitele Druhé flotily za někoho, kdo úspěšně velel organickým lodím Mortisů během bitvy o Simeral.

Průlez na boku raketoplánu zasyčel a po chvíli se otevřel.

„PÓ-zor!“ zaburácel palubní důstojník a bocman zapískal na elektronickou píšťalku. „Velící důstojník Druhé flotily na palubě!“

Admirál James Sharrigan vystoupil z raketoplánu, jeho bílou uniformu zdobily zástupy medailí a kolem krku měl Kasimirský kříž, stejně jako Sandhí. Oba důstojníci tuhle medaili nosili už léta. Byla to medaile udílená hlavně pro povzbuzení nižších důstojníků a astronautů, nebyla nejvýznamnější, ani nejdůležitější, ale každý ji mohl dostat pouze z rukou císaře. U admirálů nebyla ničím neobvyklým.

Neobvyklý byl Řád císařovny Heleny, který vévodil Sharriganovým stužkám. Šlo o nejvyšší vyznamenání Kasimirského císařství a honosilo se jím pouze osmnáct lidí.

Sandhí to všechno dobře věděl, protože před začátkem války se jím honosili jen čtyři. Jedním z nich byl Belaris Sandhí, který ho dostal právě za bitvu s Teradony u planety Triplex.

Slyšel, že mezi astronauty Čtvrté flotily už kolují řeči, že dva důstojníci s Řádem císařovny Heleny v jedné flotile přinesou štěstí. A nadšení posádky Hydry bylo ještě větší, když je má oba na jedné lodi.

Sharrigan zasalutoval vlajce císařství a potom s rukou u čela a kamenným výrazem procházel nastoupenou řadou astronautů a mariňáků, jeho vyholená hlava občas házela prasátko, jak na ni dopadl paprsek hangárového osvětlení.

Nakonec Sharrigan stanul přes Sandhím, který čekal na konci uličky tvořené dvěma zástupy astronautů.

Nastala předpisová výměna zasalutování, za kterou by se nemusel stydět ani instruktor na císařské akademii.

„Vítejte na vaší vlajkové lodi, admirále Sharrigane.“

„Děkuji, admirále Sandhí. Jsem rád, že už na mě čeká vlajková loď.“ Usmál se a Sandhí měl pocit, že se vrásky z Sharriganova úsměvu protáhly až ke spánkům, na jeho holé hlavě to bylo jasně vidět. „Ani mě nepřekvapuje, že jste si vybral právě Hydru.“

Sandhí úsměv opětoval. Původní Hydra, bitevní křižník třídy Herakles, byl Sandhího lodí, o kterou přišel právě u planety Triplex. Císař sám tehdy nařídil, že celá nová třída bitevních křižníků, která se připravovala na válečnou produkci, ponese jméno této slavné lodi. Když byl Sandhí pověřen sestavením štábu Druhé flotily a vybráním nové vlajkové lodi, bez rozpaků po Hydře sáhl, když zjistil, že je ve flotile. Nijak toho nelitoval. Hodnost má své výhody.

„Nu, využil jsem možnosti a získal pro nás Hydru, admirále. Ale rozhodně jsem ji nevybral jen kvůli svým osobním vrtochům.“ Sandhí pokynul na muže, který stál za ním. „Tohle je kapitán Aratan Stein, velící důstojník Hydry. Předtím slavně velel Gorgoně při ofenzívě admirála Bezosové.“

„Těší mě, admirále.“ Stein byl velký statný chlapík s olivovou pletí a černočernýma očima, které vypadaly skoro malé na tak obrovské tělo. Nicméně z těch očí zářila sebejistota a Sandhí věděl, že Sharrigan mu ve výběru věří.

„Těší mě, kapitáne Steine.“

„Vítejte na palubě, admirále.“

Sharrigan se podíval na Sandhího a potom zpět na Steina. „Sharrigan, Sandhí a Stein. Je to náhoda, že admirál, náčelník štábu i vlajkový kapitán mají jména začínající na S?“

Stein se zasmál. „Opravdu to je náhoda, admirále. Ale už si toho všimla i posádka. Říkají nám SSS, což prý znamená ,Se stim smiřte‘.“

Sharrigan se zasmál. „Zajímavá úvaha. A komu to říkají?“

„Astoňanům – a celé Obranné alianci – samozřejmě. Navíc se jim líbí, že jak vy, tak admirál Sandhí máte Řád královny Heleny, to jim taky přidalo na úctě.“

Sharrigan přikývl, ale jeho výraz zase zvážněl. „Nicméně, máme tu práci, pánové. K dobytí Sinaje a porážce Obranné aliance nebude stačit jen trio SSS.“

„Toho si jsme vědomi, admirále,“ ujistil ho Sandhí. „Kdybyste mě následoval, zbytek štábu už je připraven ve vlajkové brífinkové místnosti.“

„Od útoku Napoleona na Sinaj se astonská flotila – prý ji chtějí přejmenovat na Čtvrtá útočná flotila – odmítá přesunout ze soustavy. Není divu, admirál Falkberget odkryl Sinaj, když se pokusil vyrazit proti Druhé flotile. Astoňané a Sinajci určitě nechtějí jeho chybu opakovat, hlavně, když to odneslo celé město Ramla. Sinajci sice prahnou po pomstě, ale Čtvrtá útočná flotila je pořád hlavně astonská formace a Astoňané tohle odkrytí znovu riskovat nebudou. Hlavně ne potom, co jsme před dvěma týdny zahájili nájezdy Mortisů. Astoňané a Sinajci teď nevědí, kdy přijde další úder, a jsou nejistí.“

Zpravodajská důstojnice Druhé flotily, kapitán Blainová, domluvila a její pohled vyzýval přítomné důstojníky k otázkám. Seděli u oválného stolu pokrytého jasně béžovým ubrusem. Každý měl před sebou sklenici s vodou – kromě admirála Sharrigana, který tradičně pil džus z dumontských borůvek. Zářivě fialová tekutina vypadala skoro nemístně a Sandhího napadlo, jestli se už admirálovi někdy podařilo džusem polít svou zářivě bílou slavnostní uniformu. Nicméně Sharrigan se tvářil vážně, s očima upřenýma k velké obrazovce na druhém konci stolu, u které stála Blainová.

„Jdou nějaké zvěsti, že by chtěli admirála Falkbergeta odvolat?“

„Těžko říct, pane. Na Haruně proběhlo velké jednání představitelů Obranné aliance a byl přítomen i admirál Basil. Ale naši špioni zatím nezjistili žádné detaily. Je jasné, že pošlou nějaké posily, ale Astonská unie toho také nemá dost. Zvlášť nyní, když První flotila posílá nájezdy proti Haruně, Svendborgu a Valerii.“

Sharrigan nepřítomně přikývl.

„Myslím, že Falkberget odvolán bude,“ usoudil Sandhí. „Ale situace je daná, změna velitele toho nemůže tolik ovlivnit.“

„Když Patton v Africe na předkosmické Zemi převzal velení 2. sboru od Fredendalla, změnilo se hodně.“

Sandhí přikývl a v duchu si udělal poznámku, že by měl zapátrat v historických archivech, aby zjistil, o čem a o kom to Sharrigan krucinál mluví.

„Četl jsem vaše odhady rozložení sil nepřítele,“ pokračoval Sharrigan. „Máte nějaký odhad, jak moc budou moci Astoňané Sinaj posílit?“

„Těžko říct, pane. Momentálně je u Sinaje třicet pět astonských bitevních křižníků – kolik z nich je plně bojeschopných po našich nájezdech, to se těžko odhaduje. Sinajci mají na místě téměř celou svou flotilu bitevních křižníků. To je dalších dvacet dva jednotek. Sinajské loděnice by měly do šesti nebo sedmi měsíců vypustit dalších osm bitevních křižníků třídy Sára Larsová, ale na víc nemají kapacity.“

„A při troše štěstí bude za šest měsíců už Sinaj naše,“ řekl kapitán Stein.

„Co se týče posil z Astonské unie, je to těžké odhadovat. Během příštího měsíce může dorazit možná patnáct až třicet dalších bitevních křižníků. Opravdu těžko říct. Nicméně astonské výrobní kapacity dostaly těžkou ránu, když jsme na nich dobyli Taderas a hlavně Simeral a Astoňané musejí chránit mnohem větší území. Jsou jen omezené prostředky, které mohou nasadit, a nové bitevní křižník také nebudou mít dříve jak za rok – tedy v nějaké větší míře.“

„A co když admirál Basil zariskuje a pošle na obranu Sinaje skoro všechno, co má?“ zeptal se Sandhí.

Blainová pokrčila rameny. „V tom případě zůstaneme stát na místě jako existenční hrozba – jako to Druhá flotila dělala poslední dva roky – a První flotila povede útok ze Simeralu na oslabené astonské území. Nicméně se domnívám, že k tomu nedojde.“

„Proč myslíte?“ zeptal se Sharrigan. Nepolemizoval s ní, jen si chtěl ověřit, kam směřují její úvahy.

„I když je Sinaj pro Obrannou alianci důležitá, není tak důležitá, aby si Aliance mohla dovolit odkrýt ostatní astonské planety. I po pádu Simeralu mají větší průmyslový potenciál než Sinaj. Sinaj je sice klíčová pro horní hranici jejich území, ale ekonomicky není tak důležitá jako Haruna nebo Porter. Je sice pravděpodobné, že dobytím Sinaje zasadíme Alianci tak zdrcující úder, že budou nuceni požádat o mír – hlavně s neustále narůstající flotilou Mortisů na naší straně – ale to se stane i dobytím Haruny. Ne, Obranná aliance se bude snažit bránit Sinaj zuby nehty, ale neodkryje kvůli tomu jiné astonské planety. Nemůže.“

Sharrigan pomalu přikývl. „Dobrá, děkuji, kapitáne.“

Blainová odpověděla lehkou úklonou, jak bylo ve zvyku v Kasimirském císařství, a potom se posadila. Sharrigan se podíval na operačního důstojníka svého štábu, kapitána Jurgensena.

„A jak jsou na tom naše síly, kapitáne Jurgensene?“

Jurgensen vystřídal u monitoru Blainovou a stiskl několik tlačítek. Schéma soustavy Sinaje nahradil diagram rozmístění Druhé flotily. Jednotky byly označeny zelenými ikonami, které se lišily velikostí a tvarem podle toho, jestli šlo o bitevní křižník, lehký křižník, fregatu, zásobovací loď, opravárenskou loď nebo pěchotní transportér. Stranou od hlavní flotily byly další dva shluky lodí označené ještě jinými ikonami. To byly organické lodě Mortisů, mezi kterými se vždy nacházel jeden lehký křižník jako řídicí loď.

„Svazy KOS-4 a KOS-7 mají plný stav a dohromady disponují čtyřiceti bitevními křižníky. Svaz KOS-6 se ještě přeskupuje a pořád čeká na náhrady ztrát, které utrpěl v posledním střetnutí s astonskou flotilou. Viceadmirál Petásy má momentálně třináct bitevních křižníků, některé nejsou plně bojeschopné. Mluví se o tom, že bychom měli dostat další posily, ale po tom, co astonský admirál Sun zničil loděnice Akropolis, nemáme ty posily z čeho brát, protože musíme udržovat bojeschopnou nejen První a Čtvrtou flotilu u Simeralu, Taderasu a Tarnówu, ale také mít dost lodí doma, abychom zabránili případnému astonskému – nebo sinajskému – vpádu.“

„Takže musíme i dál využívat Mortisy,“ řekl Sandhí tónem, který naznačoval, že z té představy není nadšený. Hodně tradičních důstojníků nemělo rádo myšlenku používat Mortisy jako snadno nahraditelnou vojenskou sílu – dokonce i velkoadmirál Neufeld byl toho velkým odpůrcem – jenže s úspěchem se nešlo přít. Okupace celého Kolonizovaného prostoru a dobytých, hustě zalidněných planet Obranné aliance by nebyla možná bez velké pozemní armády a kvanta polointeligentních potvor sice nemohou hlídat ulice a dohlížet na zatemnění, ale mohou být tou účinnou „existenční hrozbou“ – „chovejte se slušně, nebo na vás vypustíme Mortisy“. Většina lidí se bojí neznámého. Představa že na vás přijde skupina kasimirských vojáků, je výrazně méně děsivá, než že se na vás vrhne hejno létajících bestií, které plivou superchitinové trny schopné roztrhnout člověka vejpůl a které si rády pochutnají na lidském mase.

Stejně tak byly organické lodě Mortisů nutné pro vesmírný boj. Lodě, které vypouštěly ekvivalent stíhaček…

Mortisí stíhačka sice nepřežila odpálení hlavní zbraně na nepřátelskou loď, ale fakt, že byla na jedno použití, bohatě vynahrazovalo množství. Každá organická loď jich uvezla stovku a bylo velmi snadné je nahrazovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bitva o Sinaj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.