Copyright © Jakub Achrer, 2005

ISBN 978-80-7511-142-5

Vydalo nakladatelství & vydavatelství
Volvox Globator
Štítného 17, 130 00 Praha 3-Žižkov
http://www.volvox.cz jako 703. publikaci
Foto na obálce Týnka
Odpovědná redaktorka Tereza Houšková
Elektronickou knihu připravil purehtml.cz
Vydání první Praha 2005

Adresa knihkupectví
VOLVOX GLOBATOR: Štítného 16, Praha 3

Věnováno Karen,

Wernerovi

a všem dobrým čarodějům a čarodějnicím Boiohaema

A ty, kdo zamýšlíš mě hledat,

věz, že tvé hledání a tvoje touha

se nenaplní, dokud nepoznáš tajemství,

že nenajdeš-li v sobě to, co hledáš,

nikdy to mimo sebe nenajdeš.

Neboť věz, že já jsem s tebou od počátku

a že já jsem i to, čeho dosáhneš

na samém konci své touhy.

Úvod

Úvod ke knize

Kniha První zasvěcení, kterou právě otevíráte, je rozdělena do tří oddělených částí. První část, kterou právě čtete, je částí úvodní. Zde se budeme věnovat základnímu vymezení některých pojmů a všeobecnému úvodu do pohanských kultů. Dozvíme se něco o znovuzrozených pohanských tradicích v Evropě, něco málo o čarodějnictví a také o tom, kde přesně se v těchto pojmech nachází Wicca.

Druhá část této knihy je částí hlavní a jmenuje se „První zasvěcení“. Jedná se o vyprávění na pomezí beletrie a řekněme odborného výkladu, které kopíruje skutečný příběh, jenž se odehrál v letech 2003 a 2004. Vyprávění má pět hlavních kapitol a je osobní zkušeností se zasvěcovacím procesem Wiccy a z velké části se jedná o čistou impresi. Zároveň je nit příběhu proložena některými základními materiály a faktickými základy wiccanského učení.

Třetí část knihy obsahuje doplňkové materiály určené primárně pro samostatně praktikující čaroděje nebo eklektické skupiny. Najdete zde například originál Runy čarodějů, pojednání o magii, o vztahu čarodějnictví s přírodou a další zajímavé materiály.

Vybrané pasáže této knihy jsou psány kurzívou. Taková místa jsou doslovnými nebo téměř doslovnými citacemi z Knihy stínů. Kniha stínů je jakýmsi ústředním grimoárem tradice Wicca, který se předává z generace na generaci, a některé jeho pozměněné či neúplné verze jsou dokonce veřejně přístupné. Jako celek se jedná o materiál neveřejný, lépe řečeno tajný. Některé texty použité v této knize pocházejí z české verze Knihy stínů, a jsou-li psány kurzívou, je zcela nepřípustné je kopírovat či používat kdekoliv jinde v jiných souvislostech. Mají-li být citovány, pak jedině s odkazem na tuto knihu a zásadně tak, aby bylo zřejmé, že se jedná o dědictví tradice Wicca.

Kniha jako celek je určena spíše lidem, kteří již o čarodějnictví něco málo vědí, a počítá alespoň s minimální znalostí tématu. Na druhou stranu obsahuje také velmi cenný materiál, ze kterého mohou těžit i úplní začátečníci. Tolik na úvod ke knize. Nyní se podívejme na to, o čem vlastně budeme vyprávět.

Pár slov o pohanství

Ještě dříve než začneme vyprávět příběhy, měli bychom se dohodnout, jak budeme používat některé pojmy, abychom si navzájem rozuměli. Začněme pohanstvím. Je zřejmé, že v moderní společnosti se toto slovo používá různě. Pomineme způsob, kterým je používají někteří křesťanští fundamentalisté, tedy jako označení vyznavačů jiných náboženství včetně materialismu. Pro nás bude toto slovo znamenat jakékoliv staroevropské přírodní náboženství, které se vyvinulo přirozenou cestou. Pohanských tradic se stále vyskytuje celá řada. Ve staré Evropě kdysi existovaly různé kmeny a národy, které měly vlastní bohy a vlastní systémy esoterních nauk. S násilnou christianizací evropského obyvatelstva tato učení zanikala, nebo byla přizpůsobována novým pořádkům, podobně jako se to dělo o několik století později v Severní a Jižní Americe, Austrálii a Africe.

Pokud však budeme pečlivě hledat, zjistíme, že Evropa svou starou moudrost a duchovní tradici nezapomněla, stejně jako je tomu u ostatních oblastí, kde původní tradice musely nebo musí bojovat o přežití s monoteistickým mocenským aparátem. Náboženství našich dávných předků je jako podzemní řeka, která se v krajině historie jen ztrácí našemu zraku, aby se na jiném místě zase vynořila. Na konci dvacátého století dochází k oživování starého duchovna ve většině zemí světa, a to ve skutečně nezanedbatelném měřítku. Celému tomuto fenoménu zjednodušeně říkáme znovuzrození pohanství.

Tu a tam se můžete setkat s pojmem tzv. „novopohanství“. Toto označení já osobně považuji za přinejmenším nepřesné, lépe řečeno nevhodné. Když si uvědomíme, že navazujeme na prastarou evropskou tradici, těžko budeme pro takový výraz hledat nějaké opodstatněné důvody. Zdá se, že předponu „novo“ či „neo“ preferují zejména lidé, kteří se s fenoménem znovuzrození pohanství setkávají, abych tak řekl, zvenčí. Používání těchto předpon je ovšem zavádějící v tom smyslu, že vyvolává dojem určité diskontinuity pohanské tradice. Vezmeme-li například v úvahu staroevropský šamanismus, těžko můžeme moderní následovníky této tradice nazývat „neošamany“. Moderním hinduistům asi nebudeme říkat „neohinduisté“ a současné příslušníky křesťanského vyznání nemůžeme nazývat „novokřesťany“. „Novopohanství“ je z několika hledisek nesmyslným pojmem, ke kterému se již nebudeme vracet. Nepatří do této knihy a já doufám, že se postupně přestane užívat úplně.

Jak již možná tušíte, pohanství v celé své šíři je jednou velikou náboženskou skupinou, do níž patří všechny staroevropské přírodní tradice. Z nejznámějších bych uvedl starogermánské náboženství ásatrú, evropský šamanismus, keltský druidismus, náboženství starých Slovanů (tzv. jazyčnictví), tradici Isis, dianickou tradici, čarodějnictví a konečně také tradici Wicca.

Zmatky okolo čarodějnictví

Podíváme-li se blíže na pojem čarodějnictví, opět zjistíme, že s ním různí lidé zachází všelijak. U tohoto tématu bych se rád zastavil poněkud blíže, neboť mi připadá neobyčejně zajímavé, a zvláště ve vztahu s českým jazykem mě určitým způsobem fascinuje. V dalším vyprávění se bude navíc objevovat velmi často, a proto si o něm musíme něco povědět, aby bylo jasné, co se tímto pojmem myslí.

Lidé, kteří vstoupí do wiccanského kněžstva, jsou totiž současně zasvěcení jako čarodějnice. Určitou zajímavou jazykovou hříčkou je skutečnost, že v Anglii, kde moderní současná Wicca vznikla, je slovo „witch“ použitelné jak pro muže, tak i pro ženy. Jeho český ekvivalent „čarodějnice“ s sebou přináší jistá nejen jazyková úskalí. Během mého vyprávění si můžete všimnout, že si s tímto pojmem příliš nelámu hlavu. Někde mluvím o čarodějnicích, a myslím tím i muže. Někde hovořím o čarodějích, ale zahrnuji do tohoto pojmu také ženy. Jediným důvodem je slohová rozmanitost, proto vězte, že v této knize jsou oba pojmy naprosto identické.

Čarodějnice praktikují nauku, která bývá známa jako Umění, nebo Magické řemeslo, a tradici moudrosti a prastarých lidových znalostí. Slovo čarodějnice nebo čarodějnictví skýtá další nepříjemné aspekty, neboť s sebou přináší spoustu negativních odkazů. Když poznáme, jaký strach toto slovo vyvolává v myslích mnoha obyčejných lidí, a pročítáme-li výstřelky křesťanských fundamentalistů či bulvární tisk, kteří soustavně staví čarodějnictví na roveň černé magii, můžeme podlehnout pokušení tento termín kategoricky odmítat. Ve skutečnosti ale většina čarodějnic soudí, že bychom tím vlastně uráželi a znevažovali naše předky, kteří zemřeli pro svou víru (ať už mečem nebo na hranici) během násilného pokřesťanšťování Evropy.

Zvlášť v Čechách je se slovy čarodějnictví a čarodějnice spojeno i pár dalších zajímavých nedorozumění a vyznat se v jejich konkrétních použitích a nuancích je někdy složité. Na druhou stranu může být objevování některých zajímavých kontextů, ve kterých se toto slovo objevuje, neobyčejně zábavné a plné překvapení všeho druhu.

Dalším důležitým faktem je, že Wicca a čarodějnictví není totéž. Čarodějnických tradic existuje mnoho (Kromě Wiccy také dianická, Reclaiming, keltská, a další.). Wicca je velmi specifická pohanská škola, která v celosvětovém měřítku funguje v pohanské společnosti podobným způsobem, jako za starých časů pracovala kasta kněžstva. Za většinou pohanských aktivit, včetně například nejznámější pohanské organizace jménem Pagan Federation (Pohanská federace), stojí právě Wicca a byli to rovněž wiccani, kdo napsal t.y nejlepší knihy o čarodějnictví; pokud mě paměť neklame, snad jen s výjimkou Scotta Cunninghama. Určitým pozoruhodným rysem je navíc skutečnost, že wiccani se v Evropě navzájem většinou znají a pravidelně se stýkají, což se obvykle o ostatních početnějších pohanských skupinách říci nedá.

Určitým zajímavým úskalím při používání pojmu čarodějnictví, na které můžeme narazit, je skutečnost, že „čarodějnice“ si říká kdejaká kartářka nebo jen osoba se zájmem o astrologii, numerologii, léčitelství či jiné zajímavé esoterní nauky. N ení to samozřejmě pravidlo, ovšem stává se to natolik často, že je dobré si do budoucna pamatovat, že když o sobě nějaká žena řekne „Já jsem taková čarodějnice,“ je dobré napřed opatrně zjistit, co tím vlastně myslí. Do té doby není zcela na místě se zeptat, jaké používá živlové korespondence, od které čtvrti vysvěcuje kruh, na oblíbená jména bohů a bohyň nebo na to, zda při rituálech preferuje nebeské odění.

Dále také víme, že existují osoby, které skutečně magii praktikují, vyznají se ve věštbách a bylinkách, ale zároveň se nezabývají pohanským či jakýmkoliv jiným náboženským kontextem svého počínání. Také toto bývá nazýváno čarodějnictvím, i když je to jen část velkého celku. Další podskupinou na hranici dezinterpretace pojmu „čarodějnice“ jsou pak ženy, které ovládají nějakou diagnostickou nebo léčitelskou metodu a věnují se jí profesionálně. Takových lidí je pochopitelně spousta a někteří z nich (stává se to téměř výhradně u žen) vsadili na okultní image. Takové čarodějnice obvykle poznáte podle toho, že nosí spoustu make-upu a stříbrných šperků, nosí zásadně černé oblečení a mají dlouhé, výrazně lakované nehty. Vzhledem k tomu, že k nám informace z Evropy proudí poměrně pomalu, mnoho lidí se domnívá, že právě toto je ono.

A pokud si vzpomenete na vynikající knihy Carlose Castane-dy a na některé další neméně zajímavé tituly na podobná témata, zjistíte, že i ty někdy operují s pojmem čarodějnictví, což způsobuje nedorozumění zejména při výběru literatury.

Toto tedy byla z našeho pohledu mylná použití pojmu čarodějnictví, která jsou samozřejmě naprosto neškodná a není potřeba jim věnovat mnoho pozornosti. Snad jen s výjimkou zmiňovaných knih Carlose Castanedy a jeho žáků (např. Victora Saneheze), které rozhodně stojí za zmínku jako doporučená četba, ačkoliv s Wiccou souvisejí jen okrajově.

Existují ještě dvě další častá zneužití tohoto pojmu, na která je nutné upozornit, protože jsou již trochu vážnější. Tím méně závažným je samozřejmě označení „čarodějnictví“ pocházející ze středověku, za které jsou zodpovědní tehdejší duchovní. V určité formě přežilo toto označení až do současnosti jako označení nečistých sexuálních praktik, očarovávání lidí, souložení se zvířaty a plivání do tváře Krista. Nevím, jestli někdy lidé s podobným psychopatologickým chováním existovali, ale osobně bych dal přednost slovu „satanisté“, neboť „čarodějnice“ jsou skutečně příslušníci náboženství, kteří se nikdy proti křesťanství nestavěli a vždy se snažili dbát etických zákonů.

S nej nebezpečnějším zneužitím slova „čarodějnice“ jsem se setkal v knihách o černé magii a satanistickém kultu. V některých příručkách je operatér negativních praktik nazýván čarodějem nebo čarodějnicí, což je dýka do zad všem vyznavačům Starého náboženství. Praktikování magie za účelem manipulace jiných lidí, či dokonce za účelem poškození jiného člověka, je pro nás wiccany nepochopitelná, stejně jako jednání špičkového chirurga, který by své umění a nástroje používal pouze k tomu, aby zabíjel nebo znetvořovai lidi. Jistě že je jednodušší někoho skalpelem podříznout, než mu vyoperovat zanícený apendix. Bohužel panuje všeobecné přesvědčení, že čarodějnictví je právě takové jednání. To je neobyčejně tragický omyl a při současném informačním zmatku je toto scestné užívání pojmu „čarodějnice“ v příručkách negativní magie velmi politováníhodné.

Po únavném výčtu se konečně dostáváme k tomu, co skutečně znamená slovo „čarodějnictví“, „umění“ nebo také „řemeslo“ (z angl. „Graft“) v kontextu západní mystické tradice. Tento pojem je velmi obsáhlý, podobně jako termín „pohanství“. Znamená ale něco jiného. Základním poznatkem, který musíme mít na paměti, je fakt, že ne všechny čarodějnice jsou pohané. V nejširším významu slova jsou čarodějnicemi všichni lidé (podotýkám, že do významu tohoto slova zahrnuji i mužské vyznavače včetně vlastní osoby), kteří praktikují jednoduchou přírodní nebo sympatetickou magii. Přístup čarodějnictví k magii se značně liší od přístupu okultní magické praxe, která klade silnější důraz na teorii a má v mnoha ohledech „vědečtější“ a exaktnější přístup k magickým operacím a obřadům. Existují tedy čarodějnice (sám jich několik znám), které jen uctívají nepojmenovatelnou sílu v přírodě, provádějí jednoduchá kouzla, vykládají taroty a nic víc nepotřebují. Neprovádějí náboženské rituály a nepovažují se za pohany. Dále existuje celá škála lidí, kteří se věnují těmto činnostem ve stejné míře a při tom jsou řekněme křesťané nebo třeba i buddhisté. Také oni praktikují čarodějnictví, ale pouze jakožto disciplínu s konkrétním účelem.

Existují rovněž čarodějnice (a zejména v západní Evropě a USA je jich hodně), které provozují náboženské obřady v pohanském kontextu a jejich tradice je té wiccanské velmi podobná. Jedná se často, nikoli však nezbytně, o různé rodinné zasvěcující linie. Velká skupina lidí volí eklektickou cestu, která se nepoutá k žádným konkrétním tradicím a je postavena na čistě individuální bázi. Do této skupiny mohou patřit také někteří pohané, kteří tíhnou k některé z etnických podob Starého náboženství (např. keltské pohanství, ásatrú nebo slovanská víra), ale jejich praxe vychází z čarodějnického základu. Praktikují jednoduchou magii, své bohy uctívají v tradičním čarodějnickém kruhu a používají rituální formy velmi podobné např. těm wiccanským. Na samý závěr je třeba upozornit i na skutečnost, že existují pohané, kteří nikdy žádné rituály, magii ani čarodějnictví nepraktikovali, nebo tyto disciplíny zcela odmítají. Opět se jedná o velmi početnou skupinu a je třeba mít na paměti, že svou cestu si zvolili zcela svobodně a nemá žádný smysl jim jakoukoliv rituální praxi vnucovat. Jejich volba je to tiž stejně dobrá jako volba stát se čarodějem.

Wicca v několika větách

Kde v tomto podivném zmatení pojmů stojí Wicca? Co vlastně tento pojem znamená? Slovo Wicca není příliš známé a oproti výše jmenovaným je velmi chudé na zneužívání a zmatky všeho druhu. Mezi čarodějnictvím a Wiccou ale nelze udělat rovnítko. Totiž ne každá čarodějnice je wiccan a ne každá čarodějnice je pohan. Aby to znělo ještě složitěji, ne každý pohan je wiccan. Zároveň se ale můžeme spolehnout, že každý wiccan je pohanem a zároveň praktikuje čarodějnictví. Jste už dokonale zmatení? Podívejte se ještě jednou na obrázek 1., který to ukazuje naprosto zřetelně.

Wicca se nazývá „Starým náboženstvím“, neboť je založená na náboženské praxi našich pohanských předků. Uctívá Boha a Bohyni jakožto základní symboly, jež se ukrývají v hlubinách lidské mysli. Jejich starobylost a univerzalita jim dává ten druh síly, kterou budou moderní bohové vždy postrádat. Wicca v žádném případě není uctívání ďábla, jak tvrdí někteří senzacechtiví novináři a jiní méně informovaní lidé. Je to uctívání dvou nejstarších forem božstva ‒ Velké bohyně a jejího partnera, kterým je Rohatý bůh.

Staré náboženství vnímá božskou sílu jako Jednu sílu, ve které ale můžeme zároveň vidět zřejmou dualitu, resp. polaritu. Božský princip totiž znamená energii, a energie je pohybem a změnou. Tam, kde je pohyb a změna, je také aktivní a pasivní princip, příliv a odliv. Proto pohlížíme na tvůrčí sílu jako na polaritu muže a ženy, Boha a Bohyně. Různé coveny (organizované skupiny čarodějnic o maximálním počtu třinácti členů) a tradice kladou na Boha a Bohyni různý důraz, ale všichni společně věří, že pro celistvý obraz tvořivé síly je nezbytné vnímat oba její aspekty ‒ jak mužský, tak ženský.

Bohyně je často zobrazována a uctívána ve svých třech aspektech: Panna, Matka a Stařena. Tyto aspekty jsou spojovány se třemi fázemi Měsíce; a sice s přibývajícím, s úplňkem a konečně s Měsícem ubývajícím. Bohyně je známa pod mnoha jmény. Nejčastěji je uctívána jako Aradia, Arianrhod, Brighid, Cer-ridwen, Diana, Freya, Frigg, Hekaté, Mokoš nebo Deméter, ale za všemi jejími tvářemi nacházíme podstatu ženského principu stvoření. Bohyni, která je tajemná a stále stejná a přitom stále se měnící.

Wiccanské a pohanské tradice jsou jediná evropská náboženství uctívající Bohyni. A přitom jsou bohové ztělesněním našich ideálů, ke kterým směřujeme. Chceme-li tedy využít náš lidský potenciál v jeho úplnosti, je nezbytné uctívat jak mužský, tak i ženský aspekt božské síly. Mnoho žen dnes naslouchá vnitřnímu duchovnímu volání a hledá vstup do křesťanského kněžstva, což se často ukazuje jako poněkud složité. Jakou roli asi může hrát žena v patriarchálním náboženství, které jí odepírá titul kněžky? Orientace Wiccy směrem k Bohyni je ale neméně důležitá i pro muže. Pokud hledá muž svou vnitřní celistvost, měl by praktikovat náboženství uznávající jeho vnitřní ženu, která jej povede vstříc jeho duchovnímu poslání. Dokud zůstává vnitřní žena potlačenou stránkou osobnosti, neprojevuje se nesmírně bohatá část lidského potenciálu, která je v mužské psychice obsažená, což zároveň negativně ovlivňuje vzorce chování.

Tato skutečnost nikterak nesnižuje důležitost Rohatého boha, neboť v jeho obraze je ukryt, klíč k porozumění lidské přirozenosti. Toto prastaré božstvo, jež je zároveň zvířetem, člověkem i Bohem, symbolizuje cíl, ke kterému bychom měli jakožto lidstvo směřovat. Zosobňuje tři aspekty naší přirozenosti integrované v jeden harmonický celek. Stejně jako Bohyně je i Bůh uctíván pod mnoha jmény, např. Cernunnos, Hern, Karnayna, Odin, Perun, Veles nebo Wotan. Obraz Rohatého boha obsahuje podstatu lidské dokonalosti. Není obyvatelem nějaké bezpodstatné a vzdálené nebeské říše. Spočívá v těsném sepětí se světem přírody, ale jeho rohy jsou znakem božství, neboť jsou namířeny ke hvězdám.

Wicca není náboženství, které aktivně vyhledává nové členy. Těm, kteří si ji přejí najít, poskytuje nenápadné ukazatele směru, aniž by se nabízela masám jako esoterní duchovní nauka Je to cesta a duchovní disciplína, která rozhodně není pro každého. Je určená výrazně menšinovému okruhu lidí, ačkoliv je třeba přiznat, že se tento „menšinový okruh lidí“ rok od roku zvětšuje neustále narůstajícím tempem. Hlavním důvodem je pravděpodobně status jejích přívrženců, kterým se výrazně liší od ostatních náboženství. Wicca nenabízí vstup do velké neurčité skupiny následovníků, ale zasvěcení do kněžstva živoucích mystérií. Co to znamená? Cesta, po které kráčí vyznavači Wiccy, je na každém kroku lemována pomyslnými značkami a nápisy: Poznej sám sebe! Právě toto je jeden z nejdůležitějších cílů této tradice. Mystická náboženství pohanského světa byly systémy, v nichž zasvěcovaní poznávali pravou přirozenost reality, jakož i přirozenost, svého vlastního já. Wicca zahrnuje poznání toho, kdo a co vlastně ve skutečnosti jsme, a konfrontaci s touto skutečností. Tomu, kdo je vystaven působení učení, rituálů a symbolů, se otevírají dveře vnímání a okna jeho duše se pročišťují a zjasňují.

Wicca vlastně nabízí totéž co ostatní náboženství. Životní filozofii, smysl lidského bytí ve vesmíru a pochopení našich vztahů s rostlinnou i živočišnou říší, s naší planetou a naším domovem. Obsahuje formy uctívání a náboženské praxe, jimiž se můžeme podílet na tajemstvích životní síly, a naplňuje naši potřebu sdílet tyto aktivity s ostatními lidskými bytostmi.

Lidé přicházejí ke Starému náboženství z mnoha důvodů. Někteří hledají prastarou víru v Boha a Bohyni. Bohové k nim mohli promluvit skrze jejich snové vize, nebo navštívili silná posvátná místa, případně si něco přečetli o pohanských božstvech a cítí, že cesta moudrých je i jejich cestou. Hledají pohanské mystické tradice jednak proto, aby uctívali bohy, ale i proto, aby mohli vyrůstat směrem k jejich kvalitám cestou vnitřního rozvoje a transformace.

Čarodějnice jsou tradičně považovány za vyvolené lidi nadané zvláštními silami, což je sice lichotivé, ale jen částečně pravdivé. Většina začátečníků ve skutečnosti nemá výraznější věštecké nebo magické schopnosti než průměrný vzorek populace. A dokonce ani to není nezbytně nutné. Schopnosti běžných lidí jsou jen malým zlomkem toho, co se mohou naučit. Většina z nás nepoužívá ani desetinu mozkové kapacity, a Wicca je z velké části zaměřena právě na trénink a rozvoj ducha a mysli.

TJplně poslední, avšak důležitý fakt., který je třeba zmínit, se týká toho, jak se vlastně Wicca praktikuje a jakým způsobem do ní lze vstoupit. Problém je v tom, že tato tradice tak, jak ji znám já, a tak, jak byla postupem času vytvořena, není nic, co lze vyčíst z knížek a začít praktikovat, jen tak, bez řádné přípravy. Právě v tom spočívá základní rozdíl mezi čarodějnictvím a Wiccou. Zatímco čarodějnictví může člověk dělat zcela podle svých vlastních představ a čarodějem nebo čarodějnicí se může stát kdokoliv, Wicca je zcela jiný případ. Aby se člověk stal knězem nebo kněžkou tradice Wicca, musí být do tohoto učení zasvěcen někým, kdo je k tomu sám dostatečně kvalifikovaný. Dostatečně kvalifikovaným člověkem se rozumí velekněz nebo velekněžka této tradice, která zná svůj vlastní iniciační rodokmen až k původnímu covenu Wicca, který spoluzakládal Gerald B. Gardner. V opačném případě je takové zasvěcení (popřípadě samo-zasvěcení) samozřejmě také naprosto platné, legitimní a bezpochyby přínosné, avšak nejedná se o zasvěcení wiccanské.

Tímto bylo řečeno vše potřebné k tomu, jakým způsobem je třeba chápat některé pojmy. Nyní se podívejme na úplné základy wiccanské filozofie. Mnoho bude ještě řečeno v druhé části knihy, avšak některé věci stojí za to vysvětlit, už na začátku.

Jedna síla

Jak již bylo dříve naznačeno, Wicca nabízí vlastně totéž, co nabízejí ostatní náboženství. Ve všech současných systémech víry najdeme víru v nadpřirozeno, víru ve veliký Božský princip, ze kterého vzešel vesmír. Po celá staletí lidé objevují sílu, jež utváří realitu, kterou zakoušíme každou jednotlivou vteřinu našeho života a každým nádechem a výdechem. Je to síla, kterou můžeme najít v hlubinách našeho vědomí, ze které pocházejí veškeré naše myšlenky, která je přítomna v každém atomu tohoto vesmíru a která je vším, co bylo, je a co kdy bude ve všech projevených i neprojevených světech.

Dnes již nikdo nezjistí, kdy lidé tuto Sílu objevili a kdy s ní začali pracovat a komunikovat. Jsou to tisíciletí a možná desetitisíciletí daleko do minulosti, kdy člověk postupně začíná objevovat skrytou přirozenost tohoto světa. Znalost skrytých skutečností přicházela velmi pomalu a lidé se ji od samých počátků pokoušeli popsat a zmapovat tak, aby umožnili dalším generacím snazší přístup k tajemství Síly a k prohlubování moudrosti. Takto vznikají různá přírodní náboženství jako různé cesty k poznání vnitřních zákonitostí stvoření. Postupem doby roste se znalostmi jistých zákonů, postupů, technik a symbolů také moc, kterou tyto vědomosti propůjčují těm, kteří jimi vládnou. Nutně tak vzniká potřeba utajení, aby nedocházelo k jejich zneužití rukou nepovolaných a aby nenapáchaly škody v řadách nedostatečně zasvěcených lidí. Ze stejného důvodu, z jakého je dnes Wicca ve svém jádru uzavřená majoritní společnosti, jsou i staré přírodní tradice ve své esoterní podobě určeny pouze pro užší skupinu zasvěcenců. Vzpomeňme si na šamany, druidy, babylonské kněžky a staré kabalisty. Jejich moudrost, byla vždy předávána tajně a pouze vyvoleným jedincům, kteří měli předpoklady pro zvládnutí učiva, práci se Silou a pochopení moudrosti nashromážděné během staletí.

Všechny mystické tradice světa jsou navzájem velmi odlišné, neboť každá z nich vzniká v jiném prostředí, jiné zeměpisné šířce, v jiné společnosti a na jiné úrovni technického a myšlenkového vývoje. Nelze říci, která z nich je správná nebo špatná. Na určitém území a v daných podmínkách, kde samovolně vzniká dle aktuálních potřeb obyvatelstva a jeho Moudrých, je právě tento systém tou nejpravdivější cestou a nejpravdivějším vyjádřením božství. Používá totiž nástroje a symboly platné pro určitou část kolektivního vědomí, která je spojena s danou oblastí. A naopak o aplikaci symboliky a vyjádření Síly, které vznikly na základě potřeb a vnímání obyvatel z jiného konce planety, můžeme říci, že se jedná o vyjádření neodpovídající a cizí. Pravdivost přírodních tradic je, jak vidíme, relativní a velmi závisí na situaci a na lokalitě. To, co je pravdivé někde, jinde pravdivé být nemusí. Záleží na tom, jestli je kolektivní vědomí obyvatel určité oblasti vybaveno odpovídajícími symboly a archetypy. Pakliže tomu tak není, popis Síly je mylný, resp. zcela nepoužitelný.

Proto ten, kdo chce najít svůj způsob práce a komunikace se Silou, by se měl obrátit ke svým vlastním předkům a k odpovídajícím symbolům. Krev každého z nás pochází z krve našich rodičů, prarodičů a praprarodičů. Naše životní linie je nedílně svázána s národy v našem blízkém sousedství, neboť tyto se všelijak mísily a ovlivňovaly. Bohové a bohyně evropského dávnověku jsou nepochybně uloženi kdesi hluboko v myslích současných národů a jsou určitým způsobem propojeni i se sousedními oblastmi ‒ severní Afrika, Blízký východ, atd. Tyto pra-obrazy a pra-symboly zná také naše země, po které chodíme, ze které se radujeme a která nám všem dává život.

Jak se dočtete v úvodní části mého vyprávění, Wicca patří mezi náboženství, která mají kořeny ve staroevropských tradicích, a její moderní podoba vznikla přesně tak, jak vznikala všechna přírodní náboženství v lidské historii. Z dostupných zdrojů, dostupných znalostí a z aktuálních potřeb lidí žijících v určitém čase na určitém místě.

Mezi základní kameny filozofie Wieey a čarodějnictví vůbec patří poznatek, že božství je pro člověka poznatelné a pochopitelné jen do určité hloubky. A že Sílaje ve skutečnosti polarita Obsahuje aktivní a pasivní složku. Kontrakci a expanzi. Formu a obsah. Wicca nevnímá Sílu jako polaritu dobra a zla, ale jako polaritu mužského a ženského principu, což je zároveň odraz polarity v sociální a biologické oblasti. Pro mužský a ženský aspekt, jediné Síly má Wicca zcela přirozené pojmenování -Bůh a Bohyně. Pro nás jsou to nejzazší archetypy a symboly Síly, které je naše mysl ještě schopna pojmout a se kterými je schopna pracovat na všech úrovních.

Čímž se dostáváme k další důležité teorii, což je poznatek o tom, že skutečnost, se odehrává na mnoha úrovních (fyzické, éterické, astrální, mentální, atd.), z nichž každá má své vlastní zákonitosti. Zákony různých úrovní jsou však za jistých podmínek vzájemně kompatibilní a mohou se dostávat do vzájemné rezonance díky principu podobnosti.

Wicca uctívá mnoho bohů a bohyň. Zároveň ale uctívá jen jednoho Boha a jednu Bohyni, i když to může znít jako jistý rozpor. Současně Wicca uctívá a respektuje jedinou univerzální Sílu a zdroj, ze kterého vše vzešlo a do kterého se vše zase navrátí. Jakkoliv to může vypadat, že se tyto způsoby navzájem vylučují, postupem času můžeme zjistit, že se ve skutečnosti velmi dobře doplňují a že žádný z nich není pravdivější než ty ostatní.

Velká bohyně

Slyšte slova Veliké Matky, jež byla mezi starými nazývána také Artemis, Ištar, Athéna, Dione, Melusina, Afrodité, Cerridwen, Diana, Arianrhod, Isis, Brighid a mnoha dalšími jmény:

„Kdykoliv něčeho potřebujete,
jedenkráte do měsíce
a lépe, je-li Luna v úplňku,
pak učiňte shromáždění
na místě známém toliko vám
a uctěte ducha mého.

Nebot já jsem královnou
veškerého čarodějnictva
a jeho moudrosti.

A budete svobodni ode všeho otroctví,
pročež vaše těla nechť jsou obnažena
při. posvátných obřadech.
Tančete, zpívejte, žijte hudbou
a milujte se - to vše v mé přítomnosti,
neboť mé jest potěšení ducha
a mým zákonem, jest láska ke všemu
na této zemi.

Mé jest tajemství, jež je Míčem, k branám, mládí,
mně. patří číše s vínem, života,
jež je temným kotlem Cerridwen
a Svatým grálem, nesmrtelnosti.
Mé je poznání ducha věčného
za branami smrti, kde
dávám mír, svobodu
a spojení s těmi,
kdož dříve odešli.

Nežádám oběti, neboť já jsem. matkou všeho života
a má je láska, jež se rozlévá do širého světa. “

Slyšte slova Bohyně hvězd, té, která je prachem a prostorem, z něhož pocházejí zástupy nebeské, a jejíž tělo obepíná vesmír:

„Já jsem tajemstvím zelené země,
bledé Luny pod hvězdami,
i hlubokých vod, z nichž povstal život.

Povolávám k sobě vaše duše,
Nechť povstanou ve své velikosti a přijdou ke mně,
neboť já jsem duchem, přírody,
jenž dal život, tomuto vesmíru.
Ze mě vše pochází, a do mě se vše opět. navrátí.
Uctívejte mne srdcem., jež přetéká radostí,
Neboť všechny skutky lásky a rozkoše
jsou mými rituály.
A ty, kdo zamýšlíš mě hledat,
věz, že tvé hledání a tvoje touha se nenaplní,
dokud nepoznáš tajemství,
že nenajdeš-li v sobě to, co hledáš,
nikdy to mimo sebe nenajdeš.

Neboť věz, že já jsem s tebou, od počátku
a že já jsem i to, čeho dosáhneš na samém konci své touhy.“

Toto je poměrně volný překlad „Provolání Bohyně“, jehož původní znění napsala Doreen Valienteová a jež zaujímá čestné místo v Knize stínů. Jeho krása, síla a jednoduchost obsahují více moudrosti a podstaty Velké bohyně, než všechna moudrá slova. Nahá žena ověnčená kvítím, vyslovujíc provolání Bohyně pod korunami stromů, za svitu měsíce a pochodní je něco, z čeho je možné se o Bohyni naučit víc, než za několik let studia mytologie.

A přestože vlastní slova Bohyně jsou velmi výmluvná a sama o sobě nám mohou prozradit mnohé, bude dobře, když si o Bohyni řekneme ještě něco dalšího blíž, abychom lépe pochopili její podstatu a úlohu. Bohyně je pro nás univerzální princip dokonalého ženství. Je to ona, kdo dává život vesmíru a tomuto světu. Z jejího lůna povstaly první organismy a živočichové, ale také my, naši dávní předkové a jednou z něho vzejdou také naše děti. Bohyně je univerzálním zdrojem ženské síly uvnitř nás, bez ohledu na to, zda jsme muži, nebo ženy. Bez ohledu na to, zda v Bohyni věříme, nebo o ní jen víme, a nebo si snad myslíme, že neexistuje. Ona bude vždycky uvnitř nás i uvnitř všeho živého v našem okolí. Byla na počátku všech věcí, a tak jako tento svět kdysi stvořila, tak jej jednou i pohltí do svého božského lůna, a zbude jen temná prázdnota. Bohyni vnímáme jako dárkyni života, jako přadlenu našich snů, jako měsíc nad hladinou řeky, jako těžkou a vlhkou zem pod našima nohama. Bohyně je pro nás patronkou plodnosti, mateřství, ale také magie a starých mystérií. A Velká bohyně je jedna jediná a zároveň trojí. Uctíváme ji jako Pannu, Matku a Stařenu.

Bohyně Panna je nejmladším aspektem Bohyně a souvisí s přibývajícím Měsícem. Cyklus trojné Bohyně je velmi dobře patrný ve skutečném životě ženy. Panna je mladá žena, která se těší velké volnosti, svobodě, kráse a nezatěžuje ji odpovědnost. Jistě jste si v uvedených verších všimli pasáže, kde Bohyně říká: „...a budete svobodni ode všeho otroctví, pročež vaše těla nechť jsou obnažena,.Tato část má důležitý smysl a souvisí s jinou pasáží, ve které Bohyně říká: „Tančete, zpívejte, žijte hudbou a milujte se ‒ to vše v mé přítomnosti.“ Bohyně ve svém panenském aspektu je velmi svobodná. Je to panenská lovkyně ‒ rychlá, instinktivní, prudká jako déšť a svobodná jako bouře. Je křehká a zároveň pevná. Nemá žádné hranice a je zcela ovládána nevědomou částí mysli. Je jako dítě bez vědomí sebe sama Je nespoutaná a nekonečně krásná. Všimněte si, že pohanský význam slova Panna se výrazně liší od způsobu, kterým toto slovo známe dnes. Panna v pohanském smyslu nemusí nutně znamenat ženu, která se dosud nemilovala s mužem. Znamená spíš ženu, která dosud nepoznala, jaké to je být matkou, starat se o jiného člověka a přijmout za něho odpovědnost. Neposkvrněností se zde zároveň rozumí neposkvrněnost psychická ‒ tedy čistý, hravý a bezstarostný proud vědomí bez schopnosti sebereflexe a vnímání sebe sama. K nejznámějším panenským bohyním patří Inana, Persefona, Hathor, Diana a Eostre. V tarotových kartách jí přibližně odpovídá druhá karta velké arkány ‒ Velekněžka, která je obestřena závojem tajemství.

Bohyně Matka je druhým aspektem Bohyně, který často spojujeme s Lunou v úplňku. Bohyně Matka je nejsnáze pochopitelná a v historii člověka se také těšila největší oblibě. K Matce se váže ta část Provolání Bohyně, kde se říká: „Nežádám oběti, neboť já jsem matkou všeho života.“ Bohyně Matka je věčně dávající aspekt štědrosti. Někdy o ní mluvíme jako o Matce vesmíru nebo jako o Matce Zemi. Ona je temnou propastí kosmu, ze které vzešly hvězdy a světy. Ona je praoceánem, ve kterém vznikaly první buňky a bakterie. Je také rozkvetlým stromem, který dává každý rok ovoce. Bohyně ve svém mateřském aspektu již není pannou ‒ její závoj byl odhalen, z nevědomí se probudilo vědomí, posuzující mysl a pocit odpovědnosti. Bohyně Matka je mnohem zemitějším a reálnějším archetypem než Panna. Dovede se starat o své děti, dovede vládnout přírodě a ze všech tří aspektů Bohyně je to právě ona, která je nejvíce svázána s hmotným světem. Bohyně Matka je Zemí, po které chodíme, ze které všechno roste a která nás živí. Ideál Matky byl velmi důležitý v rané historii lidstva, neboť plodná žena byla zárukou přežití rodu. Proto nacházíme ve starých kulturách nejvíce Bohyní právě v tomto aspektu ‒ je to keltská Brighid, slovanská Mokoš, germánská Frigg, egyptská Isis nebo řecká Gaia. V tarotových kartách ji najdeme na kartě Císařovny, která, bývá často zobrazována jako těhotná žena sedící na trůně, jako vládkyně přírody oděná do zelených šatů s květy. Ze všech podob, které na sebe Bohyně Matka může vzít, patří totiž rozkvetlá louka k těm nej krásnějším.

Bohyně Stařena stojí na samém konci lunárního cyklu, kdy Měsíce ubývá a noc se halí do neproniknutelné temnoty. V období ženského života je to období po menopauze. Je to tedy ta část života, kdy žena těží z nasbíraných zkušeností, prohlubuje svou moudrost, a protože již splnila svou úlohu matky, vydává se na cestu za duchovním poznáním. Bohyním Stařenám se také někdy říká Babice, Ničitelky, Moudré ženy nebo Škaredé bohyně. V Provolání Bohyně ji nejlépe vystihuje věta: „Mé je poznání ducha věčného za branami smrti, kde dávám mír, svobodu a spojení s těmi, kdo dříve odešli.“ Bohyně Stařeny doprovázejí mrtvé na onen svět, nebo naopak navracejí duše do života. Ze všech tří aspektů Bohyně má Babice největší moudrost a sílu a zároveň nejhlubší poznání. Zatímco Panna je spojena s nevědomím a Matka s vědomím. Stařena je integrace obou díky přijetí a pochopení vlastního stínu. K nejznámějším bohyním Stařenám patří řecká Hekaté, keltská Cerridwen, ale také hinduistická Kálí. V tarotových kartách má Velekněžka číslo dvě, Císařovna má číslo tři a karta zobrazující Stařenu by tedy měla mít. číslo čtyři. Bohyni Stařenu můžeme ve velké arkáně najít důmyslně ukrytou v nepříliš oblíbené kartě Smrt, která má číslo třináct. Ačkoliv se zdá, že je zde číselné pořadí narušeno, ve skutečnosti nám nedá zase tolik práce zjistit, že třináctka je podle numerologie čtyřkou, a tak se nám Bohyně smrti ocitá za Císařovnou ‒ na konci životního cyklu.

Tato čísla sečtená dohromady dávají devítku, což je zároveň dokonalé číslo Bohyně složené ze tří trojek. Devítka je také číslo astrální sféry a Měsíce. Tím se ocitáme na konci výčtu hlavních aspektů Bohyně, kterých je ve skutečnosti mnohem víc. Zrovna tak jako je mnohem víc tváří ženy, která nemusí být jen mladou dívkou, matkou a stařenou, ale zároveň také léčitelkou, válečnicí, milenkou, ochránkyní, čarodějnicí, přadlenou nebo královnou.

Rohatý bůh

Rohatý bůh je důležitým protipólem Bohyně, který je zároveň jejím synem, milencem a manželem. Rohatý bůh je aktivní dokonalá mužská síla. Tak jako je Bohyně zosobněním absolutního ženství, je Rohatý bůh ztělesněním absolutního mužství. Jeho rohy jsou zobrazením duchovní síly a těsného spojení s primárním zdrojem. Jeho kopyta jsou znakem zvířecích pudů, kořenů a zakotvení v hmotném světě. Pokud bychom měli symbol Rohatého boha vyjádřit jednou větou, řekli bychom: „Hlava v oblacích, nohy na pevné zemi.“ Je obrazem lidské dokonalosti, která v sobě integruje svatost i živočišnost v harmonickém celku. Někdy bývá Rohatý bůh zobrazován, jak hraje na flétnu. Tento symbol nám říká, že mužská síla je nejen v lovu, boji a fyzické síle, ale také v jemném umění a něžnosti. Panovu flétnu můžeme chápat také jako skrytý symbol extáze a dračí síly, která stoupajíc páteří otevírá naše vědomí hlasu Země, božskému světlu a syrové moudrosti přírody. Bohové bývají také zpodobňováni se vztyčeným falem jakožto symbolem plodnosti a primární mužské síly. Rohatý bůh je nejrozšířenějším spodobněním a aspektem Boha, který se však také může stát Slunečním králem, Falickým bohem a Pánem podsvětí.

Zatímco Bohyně nikdy neumírá, jedním z hlavních rysů Boha je smrtelnost. A tak jako jsou jednotlivé aspekty Bohyně odvozeny od měsíčního cyklu, jsou život a smrt Rohatého boha odvozeny od cyklu slunečního, který je jeho věčně se opakujícím příběhem života a smrti. O zimním slunovratu se Bůh narodí jako dítě Velké bohyně a pak vyrůstá do síly a krásy. Na jaře je Rohatým bohem lovu, který se volně prohání po lesích a opět se setkává s Bohyní. Bůh je v tomto období divoký a nespoutaný podobně jako Panenská lovkyně. Je pánem zeleného lesa, naprosto svobodný a bez hranic. K jeho atributům patří rohy a oštěp. V životě muže odráží klukovská léta, kdy jsme prozatím osvobozeni od starostí a zodpovědnosti, proháníme se po lese s holí v ruce, hrajeme si na válečníky, indiány nebo na lovce.

Jak během roku nabývá slunce na síle, i Bůh sílí a roste do plné mužnosti. O svátku Beltain se z něho stává Falický bůh plodnosti, který je milencem a manželem. V životě muže je to období sexuální dospělosti a poznání rozkoše při milostném aktu. Síla

Falického boha je obrovská a jeho archetyp bývá často potlačován především ke škodě nás mužů. Bývá to právě tento aspekt Boha, jehož odmítání často vede duchovně založené muže k silnějšímu důrazu na Bohyni a na její spiritualitu. Ovšem vztyčený falus je nádherným symbolem vitality a plnosti života. Díky jeho semeni povstává z Bohyně nový život, a jako muži bychom měli být na tento aspekt právem hrdí!

Vrcholem slunečního cyklu je letní slunovrat, kdy se z Boha stává dospělý muž přijímající odpovědnost za své činy a za své království. Bohyně je v tomto období roku těhotná nadcházející úrodou a Bůh jako její manžel se stává jejím ochráncem a Králem. Je to pro něj těžké období, neboť se vzdává své svobody a divokosti, kterou měl jako Rohatý bůh z lesa. Místo toho musí přijmout odpovědnost za své dítě a Zemi, které je oddán. Zdaleka to však není konec jeho útrap. Naopak ví, že je to jen začátek a že se mu brzy povede ještě hůř.

Dalším svátkem je totiž Lammas, kdy se z Krále stává Obětní bůh, který umírá za svou Zemi, skrápí ji svou krví, a ta vydává úrodu. Je to Bohyně, která mu na počátku dala život a která mu jej nyní bere. Posláním králů po staletí lidské historie nebylo jenom vládnout, ale také padnout na bitevním poli za svou zemi a za svůj lid. Bůh nyní zemřel a vydává se na cestu hrdinství a poznání. Cestuje temnotou a podsvětím, jehož se posléze stává pánem a vládcem.

Když nadejde podzimní rovnodennost, Bůh se naposledy vrací na tento svět. Po dlouhém čase odloučení teskní po své družce a ona touží po jeho objetí. Opět se setkávají a on si ji odvádí s sebou do své říše. Toto je oblíbené téma sestupu Bohyně do podsvětí. V řeckém mýtu je to Persefona, která odchází do pod-světní říše za Hádem, aby zde vládla po jeho boku poté, co snědla tři zrnka z očarovaného granátového jablka. Její matka Demé-ter zůstává na této zemi a velmi truchlí kvůli odchodu své dcery. Kudy chodí, vadnou květiny i listí na stromech. Síla přírody po svátku podzimní rovnodennosti ochabuje, neboť Bohyně již nekráčí po zemi, ale v jejích hlubinách po boku Pána podsvětí.

O svátku Samain se z Boha stává Bůh smrti a Pán kouzel. Je to temný aspekt Boha, který souvisí se schopností mužů poznávat hlubiny vědomí, učit se magii a získávat hluboké znalosti mystérií. Většina mužů během svého života tento aspekt nikdy přímo nepozná. Touha po tajemnu je vlastní jen nemnohým a bývá pečlivě skrývána. Patří k málo prozkoumaným oblastem mužské psychiky, která je rozumem těžko pochopitelná, ale lze ji poznat skrze přímou zkušenost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Wicca.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.