Dušan Šimko
Maratón Juana Zabaly

SYMPOSIUM

Přeložil Miroslav Zelinský

Tato kniha vyšla s finanční podporou Komise SLOLIA, Literární informační centrum, Bratislava

Copyright © Dušan Šimko, 1984, 1991, 2008
Translation © Miroslav Zelinský, 2008

ISBN 978-80-7511-140-1

---------------------------------------------------
Ze slovenštiny přeložil Miroslav Zelinský
Odpovědný redaktor Petr Zenkl
Typografie Pavel Sivko
Elektronická kniha http://purehtml.cz
Vydala společně nakladatelství & vydavatelství
VOLVOX GLOBATOR Štítného 17, 130 00 Praha 3,
http://www.volvox.cz jako 21. svazek edice Symposium celkově jako 817. publikaci,

a nakladatelství

KNIHA, GRAFIKA, BIBLIOFILIE ‒ KGB
Charlese de Gaulla 13, 160 00 Praha 6, jako svou 55. publikaci
Současně bylo vydáno sedmdesát číslovaných bibliofilských tisků na papíře Verge, vyzdobených grafickým listem Hany Cápové
Grafický list vytiskl Vladimír Bujárek Vydání první Praha 2008

Adresa knihkupectví
VOLVOX GLOBATOR:
Štítného 16, 130 00 Praha 3

Ze slovenštiny přeložil Miroslav Zelinský
Odpovědný redaktor Petr Zenkl
Elektronická kniha http://purehtml.cz
Typografie Pavel Sivko
Vydala společně nakladatelství & vydavatelství
VOLVOX GLOBATOR Štítného 17, 130 00 Praha 3,
http://www.volvox.cz jako 21. svazek edice Symposium celkově jako 816. publikaci,

a nakladatelství

KNIHA, GRAFIKA, BIBLIOFILIE ‒ KGB
Charlese de Gaulla 13, l60 00 Praha 6, jako svou 56. publikaci
Současně bylo vydáno sedmdesát číslovaných bibliofilských tisků na papíře Verge, vyzdobených grafickým listem Hany Cápové
Grafický list vytiskl Vladimír Bujárek
Vydání první Praha 2008
Adresa knihkupectví
VOLVOX GLOBATOR:
Štítného 16, 130 00 Praha 3

Věnuji Dorothée

Maratón Juana Zabaly

Strejda Lojzek obcházel nově nabytý pozemek, třicet pět arů velký; nedaleko kopce zvaného „Chválabohu“, pod kterým se táhla asfaltka na Prešov. Lojzek Lörincz držel ve stařeckých, ale ne ještě roztřesených rukou březové proutky. Tu a tam zadržel dech, protože se mu zdálo, že z proutků vyšlehl tajuplný signál, na který čekal už několik měsíců. Cekal na pramen pod svým kamenitým soukromým pozemkem. Skutečné prazřídlo matky země, vytoužená fontána a ne mokvající rána v jarní travičce — to byl Lorinczův sen. To, co si přál, nebyla obyčejná voda na zalévání záhonů s rajčaty, okurkami a tykvemi, vůbec ne: Lorinczova utrápená duše pištěla po minerálním prameni, zřídle, jaká jsou roztroušena po celém Liptově a u každé druhé spišské vesnice. Celé bohatě rozvětvené rodině sliboval: „Počkejte, teď se smějete, ale za chvíli vás smích přejde. Jenom co najdu tu proklatou vodu, bude konec s výlety k minerálním pramenům a do lázní v Bardějově, do Vyšných Ružbachů, k Cígelce nebo do Lipovce.“

Strejda Lojzek čítával po večerech brožury o zemitých glauberovských uhličitých a o sirnatých železnatých vodách a slatinách, o jejich výskytu a příslušných terapeutických účincích. Na anglické kolo předválečné konstrukce zn. Rover připevnil k nosiči demižon, do kterého nabíral vzorek vody z právě navštíveného pramene. Pokud ho nezatěžovala jeho funkcionářsko-pořadatelská vášeň a když byl vytoužený den maratónu v dostatečném časovém odstupu, sedával strejda Lojzek před „gejzírem“ v Herïanech a s výrazem věčného milence trpělivě čekal na erupci, která se opakovala přibližně ve tříhodinovém intervalu. Erupce dostala Lörincze do tiché extáze. Stál v dosahu prskajících kapek vodního sloupu, tryskajícího k východoslovenskému nebi s vydatností 23 litry za vteřinu. Jméno pro svůj zatím nenarozený pramen měl už také v zásobě. Nikomu ho nechtěl prozradit, ale mělo být určitě skvělejší, ve srovnání s fádními názvy bardějovských pramenů nazvaných familiérně Štefan, Ludvík nebo prostě Šťáva, jak se jmenoval zapáchající pramen v Šarišském Štiavníku.

Lorinczově rodině se zdálo, že strejda Lojzek s přibývajícím věkem získává podobné vlastnosti jako jeho podivínský otec Kornel, který byl taky fanatický sportovec, a když mu bylo kolem sedmdesáti, uzavřel podivné známosti s nejrůznějšími vandráky, žebráky a jinými přáteli toulavého, tedy nezodpovědného života, kterým počestní občané naší bohulibé země říkali uličníci, šibeničníci, darebáci, neřádi, ničemové, chamraď, havěť, zbojníci, trháni, hadráři, lumpové, nezbedníci a všelijak jinak...

Strejda Kornel zemřel za tajuplných okolností, o čemž se šuškalo po celém městě. Za Spišskou Novou Vsí ho našli vesničtí policisté. Po telefonátu na okresní policejní stanici se zjistilo, že nalezená hromádka neštěstí je velevážený pan Kornel Lörincz z Košic, majitel úspěšné, hospodářsky prosperující dílny na jemnou mechaniku — specializované na odborné opravy lékařských, dentistických nástrojů, kružítek, fotografických přístrojů, přesných vah, plnicích per, psacích a počítacích strojů. Lörinczova dílna vyráběla a opravovala fyzikální a vědecké přístroje, stejně jako modely pro patenty a všechny jemné mechanické práce, podle zadání nebo nákresu.

Podivínství strejdy Kornela začalo velmi brzy, vlastně vypuklo v Novém světě, v New Yorku, kde strejda Kornel pobýval dva roky jako brusič čoček u jednoho německého držgrešleho a vydřiducha, který se jmenoval Langhans. Strejda Kornel šetřil ze skromného výdělku, jak to jen šlo. Jednoho pěkného odpoledne nešel do práce a večer navštívil bar. V baru obvykle zeširoka vyprávěl náhodným posluchačům nad holbou piva, že kdyby někdy mělo Košice postihnout zemětřesení, potopa, požár nebo jiné kataklyzma, on, Lörincz Kornel, nakreslí městský plán, a to se zavřenýma očima. Nakreslí tytéž Košice s městským parkem, radnicí, divadlem, měšťanskými domy a po hlavní ulici se znovu rozjede tatáž rozhrkaná tramvaj značky Kolben-Daněk, Českomoravské strojírny.

„Kdyby Košice neexistovaly, někdo by je musel vymyslet!“ uzavíral obvykle své úvahy o rodném městě.

Po dvou letech, plných tvrdé práce a spořivého živoření, se stalo, že strejda Kornel jednou nedopil své pivo a vydal se do banky, vybral si dolárky a koupil „šífkartu“ na první loď do Brém.

Obchodní cestující a pojišťovací agent mezi krajany Jakoubek Engel se vrátil společně s Kornelem zpět na Horní zemi. V Košicích si později otevřel výrobnu čepic. Společná plavba domů je sblížila, i když byli různých povah a hlavně rozdílného náboženství. Když přijeli zpět do Evropy, hulákal Kornel radostí jak na lesy, že jsou zase doma.

Jakoubek Engel se v roce 1929 vůbec nepodivil, když mu jeho vynikající konkurent a kamarád z mokré čtvrti Odön Gyulai přišel zvěstovat, že strejda Kornel zešílel. „Jakoubku můj, strejda Kornel si vzal potají »tornistru« a turistické boty a vzal roha. Odešel, vyklouzl potají z domu. Hádej, kde je teď'?“

„Namouvěru, to nevím, Odöne. Kde je?“

Gyulai nezůstal Jakoubkovi dlužen odpověď: „Blázen jeden, odešel do Německa, do Stuttgartu. Řekl to jednomu z učňů. Jel na sjezd vagabundů během Svatodušních svátků.“

A opravdu, strejda Kornel byl na zájezdu a vyslechl si projev krále vagabundů Gregora Goga. Z výšin řečnického pultu kázal Gog svým spolubratrům: „Mistr vagabundů, Ježíš Kristus, bojoval proti tomuto světu, proti veleknězům, farizejům a překupníkům v chrámě božím a také my musíme bojovat jako on. Vzhůru, bratři!“

Po třech týdnech vandrování se zkormoucený strejda Kornel vrátil ke svým povinnostem v dílně a v manželské posteli, kterou sdílel se svou milovanou ženuškou Katikou. Toho večera byl tak čilý, jako by z něj spadlo dvacet let, a když se ho Katika dotkla na citlivém místě, byl z toho celý říčný. Ráno druhého dne po návratu z toulek šel do dílny vymydlený, oholený, voněl kolínskou a měl na sobě novou vestičku. Pozdravil mistra a tovaryše s učni, jako by se s nimi rozloučil včera. Učně poslal před obchod, ať dělá krasopisné osmičky na zaprášeném chodníku. Učeň chodil s kbelíkem s proděravělým dnem a kreslil vodou osmičky do košického prachu. Strejda Kornel si sedl k rozmontovanému mikroskopu, patřícímu doktoru Kočímu, řediteli Komenského ústavu pro zpustlou a mravně narušenou mládež. Doktor Kočí jednou v Rokoku, noční kavárně a vinárně, propagované jako „dostaveníčko československé inteligence“, řekl svým českým kolegům z reálného gymnázia na Kováčské ulici, pánům Spalkovi a Zázvorovi: „Mladí lidé nemohou být vychováváni obvyklým způsobem na svobodě, protože definitivně sklouzli z dráhy normálního mravního vývoje, případně jsou založeni psychopaticky.“ Spalkovi a Zázvorovi, městským liberálům první kategorie, se pedagogické postoje doktora Kočího nezdály, ale ze slušnosti mu to nikdy nedali najevo a ani na něj nepsali udání do rukou školní inspekce.

Doktor Kočí zakoupil pět drahých mikroskopů pro potřeby chovanců, protože byl přesvědčen, že přístroje u nich mohou vypěstovat trpělivost a přesnost, případně zodpovědnost. Kočí chtěl důkladně pročistit proud slovenské a zakarpatské mládeže a přinejmenším sedmdesát pět procent z nich mělo být zachováno k dalšímu normálnímu vývoji a čestnému občanskému životu; při zvýšeném úsilí vedení ústavu by se mohlo toto procento zachráněných ještě zvýšit. Doktor Kočí se stýkal s inženýrem Ferem Makovickým, vedoucím městské elektrárny. Makovický se dostal na místo vedoucího inženýra v roce, kdy vypršela koncese Augsburské plynárenské společnosti na výrobu a prodej plynu. Křehoučký inženýr vůbec neodpovídal tomu, čemu se říká „muž činu“. Na jeho křehká ramena spadla zodpovědnost za zavedení třífázového proudu ve městě. Vytrvalostní sport zajímal inženýra rozhodně mnohem více než elektromotory a nová parní turbína s přímo připojeným generátorem o výkonu IOOOkW. Do práce, do hydrocentrály na Masarykově okružní, nejezdil tramvají, ale běžel spícím ranním městem. Pravda, ne hlavní ulicí, ale oklikami vedlejšími uličkami, aby si prodloužil trasu. Všichni mlékaři, ranní ptáčata v bílých zástěrách, ho zdravili: „Dobré ráno, pane inženýre.“

Makovický dýchal rytmicky dle doporučení moderní běžecké příručky Brita S. Pryora Jak se stát vytrvalcem, kterou si objednal až z Prahy, a to v angličtině. Občas potkával i opilce a šviháky, kteří se pobledlí vraceli z celonočního flámu. Rekruti si pozpěvovali: „Ked som išiel, išiel, z nohavic mi vyšiel, ručníček vyšívaný...“

Makovického písnička potěšila, nezpomalil a pokračoval v pravidelném běhu divně prodlouženým krokem, který propagoval v rozhovorech se zakládajícími členy vytrvalecké sekce KACu, neboli Rosického atletického clubu, nebo maďarský Kassai atletikai club.

Pokud nelilo jako z konve, cvičíval advokát Lux v úzkém dvoře svého nenápadného domu proti kinu Veritas. Makovický viděl advokáta jen jednou, když dostal ten ujetý nápad zacvičit v podnapilém stavu celou prostnou sestavu na zábradlí malého balkónku v prvním patře. Krkolomné vystoupení se advokátovi podařilo mnohem lépe než na olympiádě v Antverpách, kde s československým lvíčkem na hrudi zcela selhal. Možná mu chybělo jeho věrné obecenstvo z Dominikánského náměstí: prodavačky zeleniny a mlékaři. Pokaždé se upřímně divili a strachovali se o advokáta: „Vždyť může sklouznout a zabít se!“ Perfektně zacvičená prostná pomáhala Luxovi zapomenout na jeho snoubenku Věru, o které se za advokátovými zády po náboženské obci šeptalo, že je „rand-šikse“. Advokát, zhlouplý z pětiminutových stojek, naletěl na její kulatý německý zadeček, metu celé košické garnizony. Advokát cvičil a cvičil jako zjednaný. Vystavoval na odiv vyvinuté bicepsy a trojúhelník neochlupeného hrudníku.

Vedení atletického klubu: inženýr Makovický, Kornel Lörincz a doktor Kočí, zahaleni v oblacích kouře, seděli nad sklenkou vína v nádražní restauraci a zrovna se shodli na tom, že Košice, včetně vojenské posádky, mají dostatečné množství mladých mužů, ochotných pustit se do vytrvalostní dřiny. Zvědavý číšník Vincek naléval třem spiklencům ze zvláštní rezervy turnianského bílého, což pohnulo inženýra Makovického k šalamounskému výroku: „Poběží polovinu maratónské trati, tedy 22 195 m, a basta!“

Strejda Kornel zvolal: „To je řešení, Fero!“ a objednal další láhev blahodárného moku. Dlouho po zavírací hodině, doprovázeni majitelem restaurace Pavlem Ušákem a za vytí toulavých psů v městském parku, vydali se zakladatelé košického maratónu ke svým manželkám. V některých budovách města svítily žárovky: ve mlýně, v pivovaru a v městském blázinci. Strejda Kornel šel zamyšleně přes městský park a zastavil se na okamžik u městských parních lázní. Myslel na naději a záruku právě založeného maratónu, na Karla Hallu. Halla byl úžasný odborník na puchýře a sportovní masáž. Během dne nebylo přes okna lázní vidět, protože byla zamlžená. Hallova žena, masérka Vilma, byla vyhlášená po celém městě. Pod jejíma šikovnýma rukama úpěla košická zlatá mládež, „arany ifjúság“. Parní lázně byly pro dámy otevřeny v úterý a v pátek od šesti ráno a pro pány v ostatní dny celodenně. Pro osoby trpící revmatem se dělaly zábaly do piešťanského bahna. Halla se staral o voňavé, uhličité a vodoléčebné koupele.

Po založení maratónu vyhledal doktor Kočí velitele posádky, bývalého legionáře a zuřivého sokola, plukovníka Bartíka. Plukovník se pro maratón ihned nadchl. Všechno se dalo do pohybu. V kasárnách se vytrvale nacvičoval slavnostní pochod ke Dni republiky a dvě čety byly uvolněny pro pořadatele maratónu, aby zabezpečovaly hladký průběh závodů v sedmi kontrolních a třech občerstvovacích stanicích.

Start závodů byl pod Túrnianským hradem. Na okresce poskakovalo a zahřívalo se devět osudem vyvolených. Makovický, Lörincz, dr. Kočí, plukovník Bartík s osobním řidičem, pár vojáků a zvědavých diváků se seskupilo podle pokynů uměleckého fotografa Juraje Dančáka. Vytvořili půlkruh. Dančák zalezl za stojan s foťákem a stiskl spoušť. Vznikla slavná fotografie prvního maratónského běhu „Start maratónu“, na které se nikdo neusmívá kromě vojáka košické posádky Zatloukala. Za účast měl slíbenou dovolenou v rodné Olomouci. Zatloukal se usmívá široce, zdravým sedláckým úsměvem při pomyšlení na snoubenčina silná stehna a máminu květákovou polévku. Inženýr Makovický byl strašně nervózní, což na fotce není vidět. Nechal se vyfotit z profilu, aby nebyla vidět ranka na jeho pravé tváři. Makovický byl totiž samolibý. Na holení potřeboval alespoň deset minut, protože se holil solingenkou, a ráno do něj při holení strčila jeho žena, kostnatá třasořitka, která měla zálibu v exotice. Stála v japonském kimonu s vyšitými volavkami na zádech za inženýrem a držela v rukou vzorně vyžehlenou košili s naškrobeným límcem. Sama žehlit nemusela, protože její otec vlastnil v Rybářské ulici žehlírnu a chemickou čistírnu. Za otce se někdy styděla, když slyšela, jak si z něj lidé utahují pro jeho speciální metodu na odstraňování lesku z pánských obleků. Makovického tchán se o maratón nestaral a myslel si, že se jeho zeť ze samého počítání zbláznil. Manželka se postavila za inženýra a chtěla mu prohrábnout vlasy. Nervózní trhnutí hlavou, šmik a už tady byl i krvácející tenoučký zářez na jeho tváři.

„Ježíškovy housličky, nech toho, přestaň!“ zvolal Makovický a přitiskl si na tvář chomáček vaty, aby zastavil silný potůček krve.

Po oficiálním fotografování měl řečnit dr. Kočí. Postavil se na malou dřevěnou bedničku od zeleniny, vypůjčenou z bulharského zelinářství a zahradnictví Georgiho Lazarova. Lazarov byl chlap jak hora a podporoval maratónský běh, protože to byl bývalý aktivní sportovec. Než přijel do Košic, vyhrál v Plovdivu vojenské mistrovství bulharské armády v řeckořímském zápase a samotný král Boris mu připnul medaili a obdaroval borce litinovým sousoším „Evropa unášená býkem“. Evropa vážila padesát liber. Lazarov ji umístil v zelinářství na čestném místě pod portrétem tatíčka Masaryka. Evropa se jednou rukou držela býčí šíje a druhou ukazovala na okurky nebo cibuli uloženou na policích.

Dr. Kočí, nej lepší řečník města, řečnil slovenský skoro bez přízvuku, čímž dokázal, že je dobrý lokálpatriot. Někteří z vojáků mu sotva rozuměli, protože to byli Maďaři z venkova. Dr. Kočí zdůraznil, že první maratónský běh (i přes poloviční délku tratě) je ušlechtilý závod, který pomůže našemu překrásnému městu, metropoli východu ležící na periferii republiky, dostat se do povědomí sportovní a kulturní evropské veřejnosti. Maratón přiláká do našeho města mnoho cizinců. Po projevu slavnostního řečníka se závodníci seřadili na startovní čáře. Na trenýrkách měli přišpendlena čísla. Bylo deset minut po dvanácté hodině a na startu stálo míň než půlka z přihlášených účastníků. Halla, Tronka, Badonič a Kulcsár z KAC, Schuller ze Slávie a vojáci Zatloukal, Zajč, Lenárt a Schmid. Inženýr Makovický pohlédl na své schaffhausenky, International Watch Co., a pokynutím hlavy, ze které sňal Hlcový klobouk, dal pokyn startérovi. Lorincz vytáhl z kapsy tvídového saka startovací pistoli. Ze vztažené ruky prodloužené o hlaveň pistole zazněl výstřel. Devět hrdinů, vedených vojákem Zatloukalem, vyrazilo od startovací cáry jako vzteklí psi. Dr. Kočí se chvěl rozčilením a navzdory své obvyklé rezervovanosti zakřičel za Schullerem z pražské Slávie: „Do toho, Slávie!“

Vedení maratónu nasedlo do připravené tatrovky a společně s vojáky, kteří sledovali běžce na erárních skládacích motocyklech, se vydalo za maratonci. Strejda Lorincz seděl zapasovaný mezi přáteli s vavřínovým věncem na kolenou. Dr. Kočí se po boku maratonomachů Lorincze a Makovického cítil jako nový Miltiades, protože věřil, že maratón vytrhne město z podřadnosti, kterou velice těžce snášel. Nanic mu bylo hlavně při pomyšlení, že ani jeden maratonec nedoběhne do cíle. Lazarov trůnil na kozlíku lehké bryčky. Měl fešácky zakroucené kníry. Ležérně držel otěže v rukou a vesele pokřikoval na závodníky. Tvrdá bulharská povzbuzení padala na hlavy závodníků jako konfety na maškarním plese. Lazarov si vždycky odkousl z chalvy a žvýkal ji mohutnými louskáčkovskými čelistmi. Jako každý Bulhar věřil, že chalva zvyšuje potenci, kterou potřeboval, protože se otáčel za každou sukní a ani jedna dělnice ve skleníku si před ním nebyla jistá. Na otočce v Sebastovicích zůstal stát voják Zatloukal a zamlženým zrakem sledoval zavalitého maséra Hallu, který ho skoro zdvořile oběhl. Voják Zatloukal se nahnul nad příkopu a zvracel zbytky snídaně. Georgi Lazarov slezl z kozlíku bryčky a chytil ho za čelo.

„Vydrž, chlapče, vydrž, už jsi v půlce. Nedej se!“ domlouval Bulhar vojáčkovi. „Zbývá ti ještě deset kilometrů. Nedej se, pokračuj!“ Dobrosrdečnému medvědovi Lazarovovi bylo vojáka líto. Takhle se trápit, kdo to kdy viděl. Voják nevydal ani hlásku, kašlal a pisklavě oddechoval. Lazarov ho chytil v podpaží, uběhl společně s ním několik běžeckých kroků a poslal vojáčka do bitvy o bolestivé kilometry. Stál u široké příkopy, kterou se v době jarních a podzimních dešéů valil proud kalné vody a i dnes byla přikopá po okraj plná říjnové špíny a bláta, a hleděl za ním.

Halla vedl až po košické hřiště suverénně a na předměstí mu už lidé začali provolávat slávu a povzbuzovali ho: „Gyere Karcsi! Gyere Karcsi!“

Halla běžel jako dobře promazaný stroj a Vilmou rozmasírované svalstvo se vypjalo k vynikajícímu výkonu. Oběhl Poledňákovu strojírnu, kde stáli dělníci a zaměstnanci ředitelství na střeše; minul mávající dělnice Franckovy továrny na kávovou náhražku a za jásotu dělníků Bauerneblova pivovaru odpovídal zvednutou pravicí. Před vchodem na hřiště ho stihli učni autodílny Josefa Rusňáka polít vědrem vlažné vody, protože si mysleli, že to Hallovi udělá dobře. Halla, mokrá maratónská myš, začal po vstupu na hřiště finišovat, jako by ho někdo pronásledoval. Těsně předtím, než přiběhl, se na hřišti dohrával druhý poločas zápasu ženské házené. Strejda Kornel se vyřítil na hrací plochu a vytrhl překvapenému rozhodčímu píšťalku z ruky a mohutným hvizdem ukončil zápas. Děvčata vykázal na okraj atletické dráhy. V cílové rovince si už Halla byl jistý vítězstvím, protože mu strejda Kornel zvěstoval, že druhý, Schuller ze Slávie, zaostal o patnáct minut, a Halla klusal parádně, zvedal vysoko kolena jako lipicáni ve vídeňské jezdecké škole. Na hřišti se strhl strašidelný řev a strejdovi Kornelovi se rozhoupala pod nohama zem jako při mírném seismickém třesu čtvrtého stupně podle stupnice Mercalli-Cancani-Siebergové. Naposledy slyšel strejda Kornel takovýto křik během návratu z Nového světa, kdy z nově postaveného nádraží táhli šéastní bócheři Chasana Sopera, zázračného rabína z Mukačeva. Rabín seděl v hlubokém kočáru, měl zmuchlaný kaftan a prohraboval se v husté bradce. Přijel do Košic, aby otevřel nový dětský útulek pro dvě stě chovanců, a jaksi mimochodem vyléčil epileptického jedináčka Ignáce Spiru, obchodníka se střižním zbožím a s vlněnými a hedvábnými zvláštnůstkami na Hlavní ulici č. 52.

Vavřínový věnec měla vítězi předat fotografova dcera. Nešťastná Irmuška seděla ve slovenském kroji na lavičce fotbalové šatny a usedavě plakala, protože její otec, umělecký fotograf Jirka Dančák, zapomněl donést červené safiánové botky z divadelní půjčovny, ve kterých

Irmuška už jednou vítala pražskou honoraci. Věděla, že v polobotkách nebo bosa jít nemůže, a proto zůstala v šatně a brečela. Lazarov zavěsil vavřínový věnec vítězi kolem býčího krku a na hřišti si nikdo z pořadatelů nevšiml, že věnec nepředávala fotografova Irmuška.

\oják Tronka, který v životě neběžel v kuse více než jeden nebo dva kilometry, se totálně vyčerpaný vzdal a se zpožděním doběhl četař Schmidt. Zabalený do naftalínem zapáchající vojenské deky se četař změnil v rozklepanou mumii. Neustále se vyptával okolostojících: „Opravdu dnes sněží?“

Dr. Kočí s úžasem hleděl na roztřeseného ubožáka, svlékl si svůj podšívaný kožený kabát s bobřím límcem a přehodil ho přes drobného četaře. Strejda Kornel poslal pro lékaře. MUDr. Staněk, který nebyl internistou, ale laryngologem, přijel soukromým autem. Zaparkoval v blátě před brankou a rychlým krokem pospíchal k četaři klečícímu na zemi. Poklepal četaře po zádech a začal ho vyšetřovat. Změřil mu pulz a řekl strejdovi Kornelovi: „Pane Lörincz, chlapisko je prostě vyčerpané. Nepotřebuje nic jiného než klid! Zítra ho ukažte vojenskému lékaři. Myslím, že se jmenuje doktor Suhajda.“

Strejda Kornel okamžitě odpověděl: „Pane doktore, spolehněte se. O chlapce se postaráme!“

Laryngolog našpulil ústa a svojí odměřeností dal Lörinczovi jasně najevo, že není přítelem podobných atletických vylomenin. Pohyb, prosím. Přirozeně, ale ve správné míře a především správném tempu, to bylo laryngologovo heslo. Léta byl aktivním členem Turistického spolku přátel přírody, maďarské sekce Természetbarátok Turistaegyesůlete. Do Zádielské doliny chodíval, pokud mu to dovolovala ordinace, bez ohledu na počasí a byl častým hostem na louce zvané Otýlie, kde klub postavil provizorní chatu. Na lavičce před chatou, s tváří někdy zamazanou od značkovacích barev na turistické stezky, rokoval doktor Staněk se zástupci německého krajanského turistického spolku Karpatenverein z Gelnice.

Stávalo se mu, že ho nečekaně přepadli pacienti, když už byl sbalený, s batohem na zádech, v horolezeckých pumpkách a s koženou kšiltovkou na pleši dupal po chodníku s úmyslem dostat se co nejdříve pryč z prachu města. Laryngolog hleděl do země, ale co se dalo dělat. Jednou za ním běžel jeden kočí s jakýmsi výrostkem, který ječel, jako by ho na nože bral, a capal vedle kočího se zakrváceným uchem v ruce, ukousla mu ho kočího štajerácká kobyla. Dr. Staněk složil ruksak na zem a vydal se zpět do ordinace přišívat ucho.

Jednou za tři roky se milý doktůrek vydal do ciziny. Obtěžkaný horolezeckou výstrojí, bedekrem a plánky extrémních výstupů. Nejvíce ho zajímaly výstupy IV a V stupně obtížnosti. Tady začíná lezení ostřejšího druhu a jsou třeba značné horolezecké zkušenosti. Delší úseky vyžadují obvykle více mezijištění. I trénovaní a zkušení lezci překonávají úseky této obtížnosti obvykle už s lanovým jištěním. Dlouhé výstupy V stupně — velké obtížnosti — v Alpách a v mimoalpských oblastech jsou považovány už za poměrně významné akce. Laryngolog navštěvoval mimořádně rád Majolu, protože kromě lezení měl možnost používat na latině vystavěnou italštinu. Milovaní pacienti byli předaleko od Silserského jezera, u kterého se kdysi motal basilejský profesor filosofie Nietzsche a kopal do prašivek. Jejich výtrusy, mračna tmavohnědého prachu, vylétaly z plodnic a zaprášily vycházkové boty autora Zarathustry. Dr. Staněk bydlel v hotelu Belvedere, což byl vlastně přestavěný zámek v i860 m n. m., a zapisoval se do knihy hostů jako soukromý vědec, což recepčního vůbec neudivilo. Laryngolog vzal uštvaného autem do tereziánských kasáren. Běžce odevzdal na vrátnici službukonajícímu poddůstojníkovi a vrátil se domů. Laryngologova služka, opatrovnice a milenka v jedné osobě Klárka zděšeně přihlížela, jak si její zaměstnavatel spěšně skopává boty z chodidel a stahuje kalhoty, ve kterých byl celý den v podzimní plískanici.

„Klárko, doneste mi rychle kávový oblek, skořicovou košili a čisté spodky!“ Klárka byla zvyklá na krátké povely a bleskově přinesla připravené, vzorně vyžehlené a poskládané spodky, košili, kapesník a ponožky. Na skříni už visel z čistírny donesený kávový oblek.

„Pane doktore, nestůjte bosý na dlažbě. Nastydnete.“

„Nebojte se, Klárko, zlá bylina nezahyne,“ odpověděl laryngolog a cpal košili do kalhot. Schválně se na Klárku nepodíval. Někdy ji nesnášel, byla příliš obětavá a servilní, ještě že měl svoji turistiku.

„Mimochodem, domů se po večírku nevrátím. Přenocuji ve špitále. Přijdte v poledne a přineste mi, co je třeba. Však vy víte. Věci převezme hlavní z krčního, jako obvykle. A ještě něco, nevycházejte v noci z domu, kvůli telefonu!“

V kávovém obleku se dr. Staněk objevil jako Halleyova kometa v hale hotelu Salkház a doslova padl do náručí městským veličinám. Dr. Guntter, okresní náčelník, Koloman Varga, městský radní, a Barnabáš Tost, košický biskup, ztělesněný gnóm města, jinak septimány klasického gymnázia přezdívaný „Femina non olet!“. Biskup byl už podroušený a objal laryngologa, známého ateistu. Před očima paní radní na stolech rudli lososi. Ruská vejce, huspenina, klobáska, šunka, uzenáče, zavináče, říční raci a nejrůznější saláty také ležely na stolech. Strejda Kornel zahájil slavnostní večeři. Jeho silně madarsky podbarvená českoslovenština způsobila zvýšenou srdeční frekvenci gymnaziálnímu profesoru slovenského jazyka Zázvoroví. Sotva domluvil, vyšli hosté ke studenému bufetu. Hrnuli se s odhodláním hodným hauptmanna Julia von Payera a jeho věrných chorvatských námořníků, kteří s výkřikem „Nie zurück!“ objevili Zemi Františka Josefa.

Vítěz maratónu, masér Karel Halla, seděl osamocený v čele stolu, ženu nechal doma, protože se mu zdálo, že Vilma do této fajnové „úri ember“ společnosti nezapadne. Únava mu seděla v očích, které měly barvu čekanky, úspěšně kultivované továrnou světoznámých kávovin „Henri Franck a synové, úč. spol. Košice“.

Dvacetiletý syn strejdy Kornela Lojzek se očima vpíjel do fotografovy dcery. Irmuška se mezitím stihla vzpamatovat z nepříjemné epizody na fotbalovém hřišti. Její patriarchálně založený, popudlivý, vždycky pravdu mající otec ji totiž vyfackoval za čerstva ještě v šatně. Stopy pohlavků jí zdobily roztomilý obličej. Lojzek Lörincz jí vyprávěl o budoucích vzletných plánech jeho otce Kornela. „Slečno, tohle je počátek maratónského věku našeho města. Otec mi říkal, že příští rok pozvou známého italského vytrvalce Bertiniho. Už mu napsali dopis. Dr. Staněk ho přeložil do italštiny.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Maraton Juana Zabaly.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.