Na prahu očistce

Jan Kotouč

Copyright © 2015 Jan Kotouč

Cover © Petr Willert

ISBN 978-80-7398-745-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-746-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno Ivě Zvířecí,

dlouholeté kamarádce a stejně dlouholeté beta čtenářce.

„Je moc dobře, že je válka tak strašlivá, jinak by se nám mohla začít líbit.“

– generál Robert E. Lee, vrchní velitel Armády Severní Virginie, Konfederované státy americké

Obsah

Situace v sektoru Hirano

Prolog

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

Příloha 1 Postavy

Příloha 2 Síly flotil

Příloha 3 Žebříček hodností

Bonusová povídka Návrat na Tristan

Pokračování diplomacie (ukázka)

Tristanská občanská válka (ukázka)

Volání do zbraně (ukázka)

Bitva o Sinaj (ukázka)

Situace v sektoru Hirano

V sektoru Hirano propukla válka. V druhé polovině roku 2676, pouhých několik dnů poté, co Ballingtonské společenství vystoupilo z Obranné aliance a podepsalo s Kasimirským císařstvím pakt o neútočení, vpadla kasimirská První flotila pod velením velkoadmirála Neufelda bez vážnějšího odporu do Kolonizovaného prostoru. O několik týdnů později se císařství překvapivým úderem Čtvrté flotily podařilo dobýt planetu Tarnów.

Obranná aliance tak byla zatlačena o desítky světelných let dozadu a mohla slavit jen dílčí vítězství, když operační svaz Zeta pod velením viceadmirála Suna zachránil tarnówskou stanici Albatros spolu se statisíci uprchlíky z okupované planety.

Admirál Sun se svou oslabenou skupinou nyní musí uprchlíky na pomalé stanici eskortovat přes nepřátelské území, zatímco zbytek Obranné aliance se chystá na boj o přežití, když se císařská První flotila blíží k srdci Obranné aliance – Astonské unii.

Prolog

Více než třicet světelných let od planety Dumont, nejzazší planety v sektoru Hirano na galaktickém východě, plula loď. Už několik lidských měsíců udržovala pozici kolem umírající hvězdy a čekala. Kolem bývaly senzorové platformy, které v oblasti před nějakou dobou rozmístila Čtvrtá flotila Kasimirského císařství předtím, než odletěla na frontu bojovat proti Obranné alianci.

Ale ty platformy zde už nebyly. Žádná z nich nestihla vyslat nadsvětelnou sondu. O to se loď postarala. Nemluvě o tom, že sonda byla naprogramována doletět na shromaždiště Čtvrté flotily, která na něm ale nebyla už více než osm měsíců.

Kdyby tu sondu ale někdo našel, informace, které by vezla, by nepochybně spoustu lidí překvapily a vyděsily.

Kdyby sonda odletěla se senzorovými informacemi z platforem, nesla by důkaz o tom, že se Teradoni přiblížili k sektoru Hirano. Jak vypadají jejich lodě, lidé už věděli, jejich protáhlé nosy a plášť oranžovozlaté barvy bylo něco, co většina lidí ze sektoru Hirano vídala v televizi poslední rok před válkou, už od doby, kdy AMS a Kasimirské císařství přiznaly setkání s touto mimozemskou civilizací.

Na palubě teradonské lodi stál ve své robotické kostře Tral Zon Shan, eldimor flotily Obránců Modrého národa. Jeho robotické oči byly mnohem kvalitnější než ty, jež míval během svého biologického období, a s jejich pomocí pozoroval hvězdy.

„Eldimore!“

Tral Zon Shan se otočil. Blížil se k němu marzeb této lodi, Lar Mart Dran.

„Poslední průzkumné sondy se vrátily, eldimore,“ oznámil mu.

„Pokračujte,“ vybídl ho Tral Zon Shan, když jeho podřízený dlouho neodpovídal. Už z té odmlky vytušil, že se mu novinka nebude líbit.

„Je to potvrzené,“ řekl Lar Mart Dran mrzutě a čtyři nohy jeho robotické konstrukce se stísněně protáhly. „Ti lidé spolu válčí a jedna ze stran používá druh Zaran jako zbraň, přesně jak jsme se obávali. Jsou to ti, které jsme potkali tehdy u Karanténního světa. Ti… Kasimiřané.“

Tral Zon Shan posmutněl a pokrčil o něco své končetiny. Takže se to stalo. Nejhorší obavy Modrého národa – i celého konkláve národů – se staly skutečností. Lidská rasa, která před osmi sty cykly ještě ani neobývala tuto oblast, začala používat druh Zaran jako zbraň. Druh, který před mnoha cykly téměř vyhladil teradonské národy.

„Nechápu to,“ přiznal se Lar Mart Dran. „Copak si neuvědomují, s čím si zahrávají? I potom, co druh Zaran naši inženýři sterilizovali od všech jeho agresivnějších komponentů, je stále velmi nebezpečný. Copak to nechápou?“

„Nechápou,“ řekl Tral Zon Shan. „Stejně jako to nechápal Zelený národ, když se pokoušel druh Zaran ochočit. A Zelený národ nyní neexistuje. A svou nerozvážností tehdy ohrozil všechny teradonské národy a další druhy v oblasti. A lidé teď dělají, co chtějí.“

„Kdyby lidé byli v oblasti dříve, mohli bychom je v tomto ohledu usměrnit, tak jako jsme usměrnili druh Urto.“

„To se moc nepovedlo, že?“ Tral Zon Shan dal najevo nesouhlas. „Druh Urto nakonec kvůli našim programům začal útočit na lidi, kteří ho nakonec téměř vyhladili.“

Lar Mart Dran se zachvěl s výrazem znechucení. „Lidé jsou v oblasti chvíli a už destabilizovali, co mohou.“

„To je možné, ale my na tom neseme také svůj díl zodpovědnosti,“ připustil Tral Zon Shan. „Ale otázkou je, co budeme dělat teď s těmito novými informacemi.“

„Otázkou by spíš mělo být, co s tím udělá konkláve národů, eldimore,“ připomněl mu Lar Mart Dran. „Karanténní svět patřil pod naši jurisdikci a ostatní to brali jako věc Modrého národa, zvlášť když byla napadena pouze naše loď. Ale pokud teď lidé začali používat druh Zaran jako zbraň, potenciálně tím ohrožují všechny. Hlavně Červený národ a Šedý národ by mohly orodovat za to, abychom na lidi tvrdě udeřili.“

„Zatím je to stále věc Modrého národa a nemá cenu řešit, co bude,“ rozhodl Tral Zon Shan. „Nicméně mám za to, že je třeba začít pomalu jednat. Nemůžeme válčit, ani nemůžeme nepřátelům druhu Zaran – té Obranné alianci – poskytnou vojenskou pomoc, ale můžeme je alespoň kontaktovat. Vím, že jsme sem byli vysláni hlavně jako průzkumníci, ale jako eldimor mám pravomoci udělat rozhodnutí jménem Modrého národa podle svého úsudku. Pokud se jednotlivé lidské národy liší tak jako ty naše, může se situace zkomplikovat, a pro nás bude těžké se v ní vyznat, nicméně musíme reagovat.

Informujte zbytek flotily, že zůstáváme v oblasti, a dejte vyslat průzkumné sondy do další skupiny soustav. A potom zadejte kurz ke hvězdě Destrian. Je na čase, abychom se do toho ,sektoru Hirano‘ podívali víc zblízka.“

1.

„Kontakt! Mnohačetné kontakty přímo před námi!“

„Potvrzuji, jsou to válečné lodě a… panebože, to jsou Kasimiřani!“

Kapitán MacColl seděl na sedadle navigátora bombardovacího stíhače Lancer a poslouchal křik svých pilotů, zatímco na displeji se před zelenými tečkami jeho formace objevovaly karmínové symboly představující kontakty pokládané za nepřátelské. Neosobní počítač ještě nevyhodnotil cizí lodě jako kasimirské, ale MacCollovi piloti to už udělali za něj. Nikdo jiný to být nemůže.

Nejdříve se objevila jedna ikona, potom druhá a vzápětí už byla celá obrazovka posypaná červenými ikonami. O několik vteřin později se u jednotlivých teček objevilo označení, jak je počítač rozdělil na bitevní křižníky, lehké křižníky a fregaty. A dohromady jich bylo sto dvacet šest, z toho třicet čtyři bitevních křižníků.

MacColl zíral na displej a jeho mysl zatím stále odmítala reagovat, zatímco jeho piloti křičeli nadávky. Tohle by palubní senzor stíhačky normálně nedokázal jen tak odhadnout. Lodě se identifikují podle emisí a k tomu slouží celé taktické sekce na palubách velkých válečných plavidel. Jenže v tomto případě nebyl pro stíhačky problém je identifikovat, protože nepřátelská formace se objevila pouhých padesát tisíc kilometrů od MacCollových stíhačů. Pokud nezačnou zpomalovat, tak se při stávajícím zrychlení ocitnou na dostřel čelního bitevního křižníku do dvou minut.

MacColl si konečně začal uvědomovat význam toho, co se před ním právě stalo. Řízením osudu se nepřátelské lodě vynořily z mimoprostorového okna zrovna ve chvíli, kdy se svými piloty prováděl výcvik. Hloupá náhoda a nepřítele má u nosu.

MacColl byl velitelem letové skupiny na bitevním křižníku Termagant a s piloty šel dnes cvičit let ve formaci, protože sedmdesát procent jeho letců byli nováčci na prvním nasazení a nikdy nebyli ve skutečném boji. MacColl se rozhodl, že nacvičí formaci, kdy tři perutě Lancerů poletí u sebe, zatímco jedna peruť obratných útočných Bladů je bude krýt. Mělo to být normální, rutinní cvičení.

To se právě odebralo naprosto a totálně do hajzlu.

„Vampýre, tady Indigo,“ oslovil ho velitel Šedé perutě jeho volacím znakem. „Musíme začít hned zpomalovat, jestli máme mít šanci se jim vyhnout!“

MacColl věděl, že Indigo má pravdu, ale neodpovídal. Celý vesmír se pro něj zpomalil a během několika okamžiků jeho mozek jel na plné obrátky. Měl s sebou samé zelenáče, ty piloty, kteří měli s formacemi největší problém. Logické by bylo vrátit se a přeskupit se a potom proti nepříteli vyrazit spolu s letovými skupinami z celého svazu. To byla správná věc a nikdo si o nich nebude myslet nic špatného.

Jenže to nešlo.

Tohle nebyl žádný ozbrojený průzkum, kasimirská flotila vpadla do soustavy Taderas s cílem soustavu dobýt. Nešlo o žádnou přestřelku a taktickou porážku, kterých si Astoňané za posledního půlroku užili v Kolonizovaném prostoru hodně. Tohle nebylo střetnutí o bezvýznamnou planetu někde v buranově. Za sebou měli planetu Taderas, jeden ze šesti světů Astonské unie. Kasimiřané napadli astonské území.

Admirál O’Donnelová zareaguje rychle, MacColl už slyšel ve sluchátkách výzvu k všeobecnému poplachu. Její dva operační svazy mají proti Kasimiřanům dobrou šanci. Ale osud MacCollovi poskytl jedinečnou příležitost. Přímo před nosem měl nepřátelskou flotilu, posádky jejích lodí byly připravené k boji, ale nečekaly, že budou mít astonské stroje u nosu hned po vynoření. Obsluha obranných stanovišť bude zmatená a nejdůležitější je, že jejich stíhačky teprve startují.

A i když šlo jenom o cvičení, MacCollovy stroje byly vybaveny iontovými kanóny…

„Nezpomalovat,“ slyšel sám sebe říkat. „Připravit k boji!“

I tři perutě bombardérů dokážou zničit jeden nebo dva nekryté bitevní křižníky. Možná i víc.

Odpovědí mu bylo pokřikování a nadávky. Velitelé perutí se ho snažili přemluvit, zatímco jednotlivé stroje potvrzovaly připravenost.

„Vampýre, tady Indigo, to je šílenství!“

„Máme je přímo pod sebou, nečekají útok a my jim můžeme hodně pustit žilou. Demoralizujeme je ještě dřív, než jejich útok pořádně začne!“ MacColl nevěděl, jestli se snaží přesvědčit víc svoje piloty nebo sebe. Jeho stroje se zatím připravovaly na nálet. Většině těch kluků a holek pod jeho velením bylo kolem pětadvaceti. Velitelé perutí a letek byli zkušenější a měli něco nalétáno, ale zbytek byli zelenáči, jejichž výcvik musel být urychlen kvůli vážným ztrátám na frontě. Měli život před sebou.

A kapitán Stanley MacColl je právě posílá na smrt. Věřil, že dokážou nepříteli pustit žilou. To ale nic nezmění na tom, že jich většina nepřežije.

Jenže to byla jejich povinnost. Povinnost vůči civilistům, kteří jsou na Taderasu. Civilistům, jejichž osud může MacCollův manévr ovlivnit.

„Zaměříme se na dva nejbližší bitevní křižníky – označujeme je jako cíl Foxtrot a cíl Tango,“ řekl nahlas a potlačil svoje myšlenky. „Šedá peruť se zaměří na cíl Foxtrot, Černá peruť na cíl Tango. Zlatá peruť bude čekat v záloze a podpoří Šedé nebo Černé podle vývoje situace. Červená peruť nás bude krýt.“

„Cíl Tango vypouští stíhačky!“ zvolal velitel Červené perutě stíhaček Blade. „Letíme jim vstříc.“

„Tak dobře, všem jednotkám, tady Vampýr, jdeme na to!“ vydal kapitán MacColl rozkaz, který dost možná bude jeho posledním.

* * *

„Tak mluvte!“ vyštěkla admirál Maggie O’Donnelová a dopínala si poslední knoflíky na blůze, zatímco vstupovala do vlajkového operačního centra na palubě bitevního křižníku Inexorable.

„Třicet čtyři bitevních křižníků, třicet dva lehkých křižníků a šedesát fregat,“ řekl kapitán Bogdanovič, její náčelník štábu. „Letí přímo na nás. Žádná velká finesa v tom není.“

O’Donnelová došla k taktickému pultu ve středu operačního centra a zamračila se. Nikdy nepředpokládala, že se Kasimiřané odváží až na astonské území. Připravovala se na to, dávala se svým štábem dohromady plány, ale nikdy tomu doopravdy nevěřila. Taderas byl něco víc než jen jedna z planet Astonské unie, bylo to místo, kde se Maggie O’Donnelová narodila. O planetě uvažovala jako o svém domově, kde trávila dětství. Ne jako o místě, kam může dojít válka.

Ale je ti jednašedesát. Nejvyšší čas, abys vyrostla z dětské naivity. Vítej v reálném světě!

Měla tomu věřit. Kasimiřané skrz Kolonizovaný prostor prošli během posledních šesti měsíců téměř bez odporu, ještě předtím dobyli spojeneckou planetu Tarnów… Dalo se čekat, že půjdou dál. Astonská unie proti nim narychlo poslala operační svaz Beta, který původně bránil Taderas, aby v Kolonizovaném prostoru napadal kasimirské lodě. Jenomže celý ten ambiciózní plán přinesl jen spoustu menších přestřelek, dvě poměrně nerozhodná střetnutí v soustavách 2M4806 a Argus a ošklivou porážku v soustavě Masterson, kde přišel svaz Beta o pět z patnácti bitevních křižníků a o svého velitele viceadmirála Hookera.

Zbytek se vrátil na Taderas, kde se připojil ke svazu Omega. Admirál O’Donnelová sem dorazila před pouhými šestnácti dny s další operační skupinou. Jejím úkolem bylo se přeskupit a připravit další protiútok proti Kasimiřanům v Kolonizovaném prostoru.

Jenže na protiútok podle všeho nebude čas.

„Všechny lodě hlásí plnou bojovou připravenost a vypustily pohotovostní stíhačky,“ ohlásil její operační důstojník. „Máme začít vysílat i celé letové skupiny?“

O’Donnelová přikývla, zatímco sledovala, jak se zelené ikony jejích lodí formují vstříc svému protivníkovi. Vtom ale jedna z červených ikon zablikala. O’Donnelová si vyznačila výseč a všimla si, že hned u nepřítele je několik stíhaček.

„Co to je?“

„To je odřad kapitána MacColla,“ vysvětlil Bogdanovič, zatímco hypnotizoval displej. „Stíhačky z Termagantu, běžný výcvik. Nepřátelský svaz se objevil přímo u nich.“

„A tak se rozhodl zaútočit?“ ptala se O’Donnelová nevěřícně, když v tom jedna z rudých ikon pohasla.

„Evidentně se mu to daří, madam,“ podotkl operační důstojník. „Právě zničil jeden jejich bitevní křižník!“

K prvnímu bitevnímu křižníku se po chvíli připojil druhý. Nebyl úplně zničený, ale senzory zaznamenaly velký úbytek emisí a podle všeho z trupu na mnoha místech unikal vzduch, loď ztrácela zrychlení a nebezpečně se vychýlila z kurzu. Byla vyřazená. Záhy dočista zmizel symbol další nepřátelské lodi, tentokrát lehkého křižníku.

„Ten pošuk to dokázal!“ zajásal kdosi, ale O’Donnelová viděla, že z MacCollových osmačtyřiceti stíhaček nyní zbyly pouze tři. A ani ty se nedostanou do bezpečí. Kasimirské stíhačky Maastrich byly už venku a jednu po druhé ničily nečekané útočníky. Nebude trvat dlouho a zničí i ty poslední.

Čtyřicet osm statečných posádek. Víc než sto lidí. O’Donnelová věděla, že do konce tohoto dne bude obětí mnohonásobně víc. Ale MacCollova oběť nepřítele dost možná vyvedla z rovnováhy. A to jim může poskytnout výhodu.

„Vyletíme jim vstříc,“ rozhodla a Bogdanovič se na ni podíval, husté obočí pozvednuté v otázce.

„Jste si jistá, madam? Tak přijdeme o podporu našich stanic.“ Nad Taderasem se vznášelo šest obranných bojových stanic třídy Bouncer, každá měla palebnou sílu tří bitevních křižníků, ale jako nepohyblivý cíl byla v nevýhodě.

„Pokud budeme čekat tady, necháme nepřítele diktovat podmínky střetnutí,“ řekla O’Donnelová. „Musíme využít jeho chvilkové nerovnováhy a udeřit.“ Ukázala na displej a zvýraznila si nepřátelskou formaci. „Nepřítel na nás letí v křížové formaci a má mezi jednotlivými operačními skupinami velký rozestup. Když vyrazíme jako celek proti středu, můžeme narušit celou jejich formaci.“

„Ale tím odkryjeme planetu.“ Bogdanovič ukázal na roh displeje, kde se objevila tabulka s čísly. „Nepřítel tu má třicet čtyři bitevních křižníků, byly pozitivně identifikované jako součást První flotily – Neufeldova flotila. Ale i se ztrátami v bojích s admirálem Hookerem jsou tohle jenom dvě třetiny celkové síly.“

„Že by je nechali v Kolonizovaném prostoru?“ zeptala se O’Donnelová a musela se pousmát nad tímto rozhovorem. Většinou to byla role náčelníka štábu hrát si s admirálem na ďáblova advokáta, ne naopak.

„To se vylučuje s jejich zavedeným postupem. Dobyté planety v Kolonizovaném prostoru nechali pouze pod kontrolou pěchoty – a Mortisů – a flotila letí dál. Podle rozvědky nad většinou dobytých světů drží hlídku hrstka fregat a maximálně pár lehkých křižníků.“

„Souhlasím,“ řekla O’Donnelová. „A nebojte se, Anatoliji, pamatuji si, co se stalo u Tarnówu. Ale i kdyby měli v záloze další svaz, stejně se nebudeme dělit. Musíme udeřit na jednu formaci a potom na druhou. S tímhle svazem máme relativně vyrovnané síly, nesmíme se nechat odlákat.“

Bogdanovič chvíli pozoroval taktický pult a potom přikývl. „Máte pravdu.“

O’Donnelová se obrátila na svého pobočníka. „Charlie, zpráva pro celou flotilu: útočíme na střed nepřátelské formace. Kontaktujte kontradmirála Mazuku, jeho 15. operační skupina poletí v čele. Chci, aby jeho stíhačky udeřily na největší nepřátelské lodě, a hned za nimi ať útočí jeho bitevní křižníky. Zbytek flotily ho bude následovat.“

„Ano, madam.“

O’Donnelová se zhluboka nadechla a potom si změřila pohledem každého člena svého štábu. „Tak dobře, lidi, je na čase zasloužit si náš plat.“

* * *

Stanoviště bodové obrany umístěné uprostřed slupky kiriového pancíře překypovalo napětím. Poddůstojník 1. třídy McLean stál u monitorovacího panelu, zatímco jeho tři podřízení operátoři stanoviště číslo 3 na fregatě Solent nervózně poposedávali a na poslední chvíli si kontrolovali skafandry.

„Nepřátelské lodě vypouští střely,“ ozvalo se McLeanovi ve sluchátkách a jeho počítač ve stejnou chvíli upravil informace na displeji. „Zaměřovací vzor Delta.“

„Zaměřovací vzor Delta,“ opakoval McLean ke svým lidem poté, co si přepnul vysílačku na frekvenci jeho skupiny. Ze střelecké komory byl vypuštěn vzduch a všichni se museli spoléhat na skafandry. To byla standardní procedura, stanoviště bodové obrany dělilo od vesmíru jen několik metrů pancíře a fregaty nepatřily mezi bytelné lodě. Jejich účelem byl hlavně průzkum, hlídka… a pomáhání větším a důležitějším lodím, jako byl bitevní křižník Inexorable, s přežitím tak, že posilní jejich vlastní bodovou obranu.

„Na dostřel!“ zvolal McLean zbytečně a pomáhal počítači s přidělováním cílů ve svém úseku, zatímco jeho lidé dohlíželi na správný chod podavačů munice, sledovali tok energie a byli připraveni převzít manuální ovládání elektromagnetických kanónů, kdyby počítačové ovládání selhalo.

McLean koordinoval palbu, ale nepřátelských střel Seeker bylo moc. Alespoň několik bitevních křižníků se muselo zaměřit přímo na tuhle oblast. Inexorable schytala už několik zásahů a po chvíli se i Solent otřásl, když se jeden seeker s nukleární hlavicí soustředil na tento menší cíl.

Boj pokračoval.

* * *

„Ať se perutě z lehkých křižníků Ardent a Fearless přesunou na pomoc Crusaderu,“ nařídila admirál O’Donnelová, zatímco se Inexorable otřásala. Normálně by velitelka flotily neměla dávat taktické rozkazy na úrovni operační skupiny, ale kontradmirál Townseed, velitel 2. operační skupiny, se stal jednou z prvních obětí, a O’Donnelová tak převzala přímé velení. Její operační svazy dostávaly zabrat, ale Kasimiřané také. O’Donnelové se už podařilo narušit jejich formaci a vyřadit šest bitevních křižníků, zatímco její čelní svaz přišel o dva. Byly to bolestné ztráty, ale zatím poměr zničených lodí hrál v její prospěch a…

„Nový kontakt!“ zvolal operační důstojník. „Stanice Taderas 4 hlásí mnohačetné kontakty dvacet tisíc kilometrů od její pozice.“

O’Donnelová se zadívala na displej a uklouzlo jí slovo, ze kterého by její přísně katolická matka rozhodně nadšená nebyla.

„Vypadá to, že jste měl pravdu, Anatoliji,“ řekla Bogdanovičovi a ten pokrčil rameny. Zatím se třetí kasimirský operační svaz objevil v soustavě přímo u planety.

„Měla jste ale pravdu, lepší bojovat jako celek proti jednomu uskupení a potom proti druhému,“ řekl Bogdanovič. „Dělit naše síly by bylo hloupé.“

„Stanice Taderas 4 hlásí, že za nepřátelskými válečnými loděmi jsou transportní a výsadková plavidla,“ ozval se pobočník O’Donnelové. „Začínají pálit na stanici, zatímco transportéry a podpůrné lodě míří k povrchu!“

Z O’Donnelové vypadlo další slovo, ze kterého by její matka dostala psotník. Matka, která je tam dole; na planetě, na kterou se právě žene invazní armáda.

„Dělají výsadek na planetu ještě předtím, než mají zajištěnou oběžnou dráhu,“ poznamenal Bogdanovič, aniž by tušil její myšlenky. „To je novinka ve vojenské doktríně. Myslíte, že tam budou Mortisové?“

O’Donnelová se přiměla ke klidu. Bylo velice pravděpodobné, že Kasimiřané právě Mortisy na její rodnou planetu vypouští. Lidské vojáky by se vysadit báli, dokud nekontrolují soustavu, kdežto Mortisové jsou pro ně postradatelní. A zřejmě si je líhnou po milionech.

„To brzy zjistíme,“ řekla nahlas. Musela se soustředit na práci, kterou měla před sebou. Její dva svazy prolétly skrz kasimirskou formaci a podařilo se jim rozdělit nepřítele na dva celky. Tím se dostaly mezi dva mlýnské kameny, ale dvě nepřátelská uskupení se zase nemohla navzájem podporovat a její stíhačky útočily na obě strany.

„Rozkaz pro celou flotilu: obrat o devadesát stupňů na pravobok. Zaměříme se na jeden svaz. Stíhačky, ať se nadále drží na obou stranách, ale bitevní křižníky obrátíme jen proti jedné straně. Než druhý svaz zpomalí a otočí se za námi, podaří se nám je trochu pochroumat.“

* * *

Čtyřicet dva útočných raketoplánů třídy Equinox vyrazilo z vojenské základny Golgov na Taderasu a se zrychlením, které bylo těsně pod bezpečným limitem, vyrazily na nízkou orbitu, kde zase začaly klesat směrem k Treworově kontinentu.

Starší seržant Aaron Tammer seděl na palubě jednoho z transportérů spolu s dalšími osmadvaceti lidmi v bojových skafandrech a v plné zbroji a sledoval, jak se mariňáci z jeho čety více či méně úspěšně vyrovnávají s návalem nevolnosti. Někteří obstáli se ctí, jiní si do svých přileb nazvraceli. Tammerovi to připomnělo jeho HALO seskok na Tristan, a byl by se tomu zasmál, kdyby situace nebyla tak vážná.

„Všem jednotkám, tady Romeo-Delta Velitel,“ ozval se jim ve sluchátkách přileb hlas plukovníka Morresbyho, velitele 8. pluku rychlé reakce. „Nepřátelské výsadkové lodě byly zpozorovány nad Treworovým kontinentem. Vypadá to minimálně na sílu jedné divize, ale mohou se objevit další. Přítomnost Mortisů zatím nebyla potvrzena ani vyvrácena. Všechny dostupné vznášedlové jednotky ze základen Golgov a Anateros se blíží k místu přistání, ale bude jim trvat několik hodin, než dorazí, takže zatím je to na nás, abychom nepřítele zadrželi. Podrobnější hlášení budou následovat. Alamo!“

„Alamo!“ zakřičeli mariňáci sborově, i když je velitel nemohl slyšet. Byl to tradiční pokřik pluků rychlé reakce, jehož historický původ už zavály písky času.

Pluky rychlé reakce byly elitní jednotky Astonské vesmírné pěchoty, i když nebyly tak prestižní jako průzkumné prapory, hlavně kvůli tomu, že šlo primárně o jednotky obranné. Pluk rychlé reakce – neboli PRR – sloužil k odrážení invazí na přátelské planety. Většina pozemních jednotek vesmírné pěchoty se z místa na místo přepravovala pomocí bojových atmosférických vznášedel. To byl nejlevnější způsob a pro dlouhé kampaně ideální, ale v případě invaze bylo zapotřebí mít k odražení nepřítele na místě jednotky ihned, protože planeta byla tak veliká, že jednoduše nebylo možné bránit každý kout země a každý inteligentní nepřítel se bude vyloďovat dostatečně daleko od všech vojenských základen.

Účelem pluků rychlé reakce bylo pomocí útočných raketoplánů doletět po oběžné dráze co nejrychleji k místu invaze a zadržet nepřítele, dokud nedorazí posily… nebo dokud nebude pluk rozprášen.

Jednu z těchto dvou možností nyní letěl naplnit Tammerův 8. pluk rychlé reakce, jediný na celém Taderasu.

Alespoň měli k dispozici raketoplány třídy Equinox, nejobrněnější útočný raketoplán v Astonských ozbrojených silách. Loď měla kiriový pancíř a dost lehkých střel Seeker v zásobě, aby dokázala výsadek podporovat.

Jenže v konečném důsledku záleželo na lidech, kteří stroje obsluhují. Tohle byla pro všechny novinka. A kromě Tammera nikdo z nich nemá zkušenosti s Mortisy.

„Dobře, tak poslouchejte!“ ozval se naproti Tammerovi nadporučík Griggs, velitel první čety, který se svými dvěma metry a snědou pletí působil, jako by zrovna vypadl z náborového plakátu. Také narušoval prastarou tradici vesmírné pěchoty, která pravila, že starší seržant čety musí vypadat drsněji než její velitel. Tammer měřil sotva metr sedmdesát a postavu měl spíše drobnou, nebyl žádný vodopád svalů.

„Nepřítel přistává na polích asi čtyřicet kiláků západně od sídla Utopia Fields,“ řekl Griggs; nejspíš byl napojený na privátní okruh, kde plukovník vysvětloval detaily mise důstojníkům. „Přistáváme těsně u nich. 1. a 3. prapor je zastaví, zatímco náš prapor zůstane vzadu a bude jistit prapor těžkých zbraní – jejich těžké seekery a iontová děla jsou to nejlepší, co máme po ruce, a musíme je chránit. Alamo!“

„Alamo!“ ozvalo se další hromadné zvolání.

„Jedna minuta!“ zvolal pilot.

Mariňáci si naposledy zkontrolovali zbraně a vyrovnávací trysky na svých bojových skafandrech. Tammer si olízl rty a zacvakal zuby. Tohle mu připomínalo Tristan.

„Deset sekund!“

Zadní vrata raketoplánu se otevřela.

„Tak teď! Hodně štěstí!“

Mariňáci si odepjali bezpečnostní pásy a podtlak jim pomohl vyletět ven.

Tammer se ve vzduchu několikrát obrátil a potom zažehl trysky a začal se snášet dolů nohama napřed. Raketoplány, které je shodily, pokračovaly dál s raketoplány, jež vezly 1. a 3. prapor, a začínaly pálit rakety. V dálce Tammer spatřil kasimirské invazní lodě. Některé zůstávaly ve vzduchu a něco z nich vylétávalo.

Víc už ale neviděl. Dosedl na zem a jeho noha se zabořila několik čísel do měkké ornice. Kasimiřané si pro přistání zvolili dobré, volné prostranství. Bylo vidět, že jim nejde o žádný rychlý úder. V celé oblasti nebylo široko daleko nic než čerstvě zoraná pole společnosti Utopia Fields. Taderas sice jako každý vyspělý svět prosperoval z těžkého průmyslu a služeb, ale zároveň měl podnebí a půdu, které byly ze všech světů Astonské unie pro pěstování plodin nejvhodnější. Více než třicet procent všech astonských potravin pocházelo z Taderasu a Treworův kontinent byl prakticky celý pokrytý zemědělskými usedlostmi. Ideální místo pro shromáždění invazní armády.

„Tady Echo-Jedna-velitel,“ ozval se nadporučík Griggs, zatímco se mariňáci shromažďovali. Asi padesát metrů za nimi dosedlo do ornice velké iontové tělo a kolem něj několik těžkých odpalovačů seekerů na vznášedlových deskách. „První četa se bude držet u děl, zatímco…“ odmlčel se, jako by dostal novou zprávu. „Tady Echo-Jedna-velitel,“ opakoval po chvilce, „nové informace: potvrzena přítomnost Mortisů!“ Ukázal směrem ke kasimirským lodím a Tammer se ostře nadechl. Viděl ty létající siluety, které si až moc dobře pamatoval z Tristanu.

Mortisové… V posledních fázích bitvy o horu Avalon zabili téměř celou jeho jednotku, než spolu s poručíkem Kowalskim zabili jejich mozek – matriarchu.

A teď ty zrůdy přiletěly na astonskou půdu.

„1. a 3. prapor jsou v boji,“ pokračoval Griggs, „část Mortisů ale míří přímo sem. Raketoplány jejich počty zredukovaly tříštivými raketami, ale dost jich proklouzlo. Na nás je, abychom zabili zbytky. Jdou po těch kanónech! A je jich hodně.“

Tammer pevně sevřel svou pušku R-11 Traynor a začal popohánět mariňáky kolem sebe a zároveň se snažil na nic nemyslet. Mortisové se blížili.

* * *

„Mortisové potvrzeni na povrchu Taderasu, Treworův kontinent,“ řekl pobočník stísněně a O’Donnelová přikývla.

Alespoň že je to na opačném konci planety, než kde žijí moji rodiče…

Její dva svazy už přišly o sedm bitevních křižníků, ale nepřítel na tom byl hůř. Ale také měl s příchodem nového svazu významnou přesilu.

Významnou, ale ne absolutní.

„Rozkaz pro celou flotilu: kurz 1-0-5 na 1-3-6. Tím se udržíme nejdéle z dostřelu druhého svazu.“ První kasimirský svaz připravila o více než polovinu lodí.

„Admirále, třetí nepřátelský svaz se vzdaluje od planety a zrychluje na setkání s námi!“

Tohle bude ještě zajímavé. O’Donnelová mrkla na displej. Stanice Taderas 4 a Taderas 3 byly zničeny. Taderas 5 byla těžce poškozena a vyřazena z boje, třetí kasimirský svaz ale podle všeho nechtěl zničit zbytek stacionárních obránců. Místo toho se vydal na pomoc svým kolegům s astonskou flotilou. Spolu s ním budou mít ošklivou přesilu.

„Udržujte kurz,“ řekla. „Musíme je vyřídit postupně, nesmějí se nám dostat na dostřel všichni najednou. Ale zároveň jim musíme zabránit, aby se proti nám zase seskupili.“

„Madam, v tom případě navrhuji úpravu kurzu o dvacet stupňů nad rovinu ekliptiky,“ nadhodil Bogdanovič a O’Donnelová přikývla. Na displeji byla vidět tři kasimirská uskupení, jak míří proti její flotile jako trojice hladových predátorů.

Tohle bude ještě zajímavé… a uvidíme, kdo z nás je predátor.

2.

Admirál Sean Everett Tyler, operační náčelník Astonského loďstva, sestoupil po pěti schodech od výtahu do operačního velitelství astonské admirality a zamířil přes rozlehlý sál až k centrálnímu pultu.

Operační velitelství bylo umístěno v podzemí admiralitní budovy a říkalo se, že by mělo přežít, i kdyby admiralita dostala přímý zásah z oběžné dráhy. Všichni doufali, že tuto teorii nikdy nebudou muset vyzkoušet v praxi, ale s tím, jak tato válka probíhala, si nemohli být jistí ničím.

Na centrální pult přicházel výběr nejdůležitějších dat z „podkovy“. Jak se Tyler dozvěděl v den, kdy převzal funkci operačního náčelníka, podkova bylo označení pro obrovský stůl, který se táhl kolem tří stěn operačního velitelství a měl přesně ten tvar, díky kterému si vysloužil jméno. Na podkově bylo šedesát počítačových terminálů a za každým pracoval jeden astonský astronaut, zatímco za nimi postávali důstojníci. V operačním velitelství se vyhodnocovaly a zpracovávaly veškeré údaje o operacích Astonského loďstva v celém sektoru Hirano, rutinní hlášení poslední dobou stále častěji nahrazovaly špatné zprávy z Kolonizovaného prostoru, zprávy o úderech na Sinaj, hlášení rozvědky o kasimirské okupaci Tarnówu, analýza sil nepřátelských flotil i odhady nepřátelských plánů. Válka všem informacím dodala nádech urgence, i když byly často několik dní nebo týdnů staré.

Ale na stáří informací nezáleželo, když pro lidské bytosti, které zde pracovaly, byly nové.

Proto zde dnes panovala ještě stísněnější nálada než obvykle.

„Nějaké nové zprávy?“ zeptal se Tyler, když došel k pultu a blonďatá žena v uniformě kapitána zavrtěla hlavou.

„Pořád nic, pane,“ řekla kapitán Gena Robinsonová. „Stále čekáme na zprávy. Co říkal admirál Basil?“

„Prezident Petersen po něm chce informace, tak Leon chce zase informace po mně.“ Tyler si protřel unavené oči. „Nové zprávy dostaneme, až je dostaneme, ale z nějakého důvodu si všichni myslí, že když se budou často vyptávat, tak sem informace doletí rychleji. Jak dlouho to už je?“

„Šest hodin a něco, pane,“ řekla kapitán Robinsonová a Tyler si tentokrát pro změnu prohmatal ztuhlý krk. Šest hodin od chvíle, kdy k Simeralu přiletěla nadsvětelná sonda se stručnou zprávou od admirála O’Donnelové, že Kasimiřané napadli Taderas. Od té doby nepřišly žádné další zprávy. Nic. Veškeré informace byly už několik dní staré, bitva už musela být dobojována, ale nějakou dobu trvalo, než se informace dostaly mimoprostorovým oknem na Simeral. Nezbývalo nic než čekat.

„Kávu, pane?“ zeptal se Tylera statný zrzek s prýmkami staršího poddůstojníka a rovnou před Tylera na pult postavil kouřící šálek.

„Myslíte, že pomůže, poddůstojníku… Taviano?“ zeptal se Tyler a přečetl jmenovku na prsou muže.

Poddůstojník se jen pousmál. „Určitě neuškodí, pane.“

Tyler si přivoněl k šálku a na tváři se mu objevil vyčerpaný úsměv. „Asi máte pravdu.“

Poddůstojník odešel a kapitán Robinsonová se na Tylera podívala. „Vy znáte admirála O’Donnelovou, viďte?“

„Um-hmm.“ Tyler trochu upil. Káva byla horká, ale i to pálení ho dokázalo trochu probudit. „Sloužili jsme spolu u svazu Sigma. U Argonautu. Každý jsme tehdy velel jedné operační skupině, ona byla nad Médeou s admirálem Fouchetem, zatímco já byl v pásu asteroidů.“

„A… myslíte, že admirál O’Donnelová dokáže proti Kasimiřanům obstát?“ zeptala se Robinsonová tak tiše, aby ji nikdo jiný nemohl slyšet.

„Pokud proti nim někdo obstojí, bude to Maggie O’Donnelová,“ řekl Tyler naprosto vážně. „Já mám sice reputaci toho troufalého kovboje, ale Maggie je větší myslitel.“

„Dobře,“ řekla Robinsonová, na okamžik se zadívala na taktický displej na pultu a potom se uchechtla. „A to jsem myslela, že hlášení kapitána Tafiqa o situaci na Sinaji bude nejzáživnější věc dnešního dne.“ Tyler se ušklíbl. Kapitán Par Tafiq, který stejně jako Gena sloužil v operačním oddělení v sekci plánování, se dnes vracel z inspekční cesty na Sinaji, kde měl osobně zhodnotit situaci, jaké čelí admirál Falkberget a sinajští spojenci.

„To čekání je možná záživnější než Tafiqův nudný brífink,“ pokusil se Tyler o vtip, ale moc mu to nešlo. „Ale tohle je opravdu ta nejhorší část naší práce: čekání.“

„Svatá pravda,“ souhlasila Robinsonová a potom se zamračila, když k Tylerovi přistoupil jeden jeho mariňácký bodyguard a pravou ruku si držel u ucha.

„Admirále Tylere, recepce hlásí, že vás shání nějaká žena.“

Tyler pozvedl obočí. „Cože?“

„Prý měla všechna správná bezpečnostní oprávnění, ale chtějí ještě autorizaci od vás,“ řekl mariňák.

„To jsou hodní,“ zamručel Tyler. Neměl vůbec tušení, jaká ženská ho může shánět. A jaká ženská bez problémů dojde až do budovy admirality. Tenhle objekt byl vždycky pečlivě střežen a od atentátu na předchozího nejvyššího velitele admirála Mazarova před sedmi měsíci se bezpečnostní opatření ještě zpřísnila. Dovnitř se nemohl dostat jen tak ledajaký civil.

„Říká, že se jmenuje Magda Duchampová,“ pokračoval mariňák a Tyler se málem polil kávou, kterou se rozhodl znovu okusit.

„Znáte ji?“ zeptala se kapitán Robinsonová opatrně a Tyler přikývl.

„Jo. Byl jsem s ní sedmnáct let ženatej.“

* * *

Už na něj čekala, když došel do kanceláře. Jeho mariňáčtí bodyguardi pochopili, že by měli zůstat raději za dveřmi, a nechali svému admirálovi soukromí.

Magda zvedla hlavu, když Tyler vstoupil dovnitř. Už si ani nepamatoval, kdy ji viděl naposled, mezi jejími blond vlasy se začaly objevovat stříbrné nitky a měla vrásky způsobené spíš starostmi než stářím. Magda byla jednou z nejlepších lékařek v Longstreetské nemocnici v Hannoveru, svého času působila i jako chirurg na pohotovosti a těžký život se na ní podepsal. Ale válka přinášela i spoustu jiných starostí.

„Ahoj, Magdo,“ řekl Tyler, na úsměv byl příliš unavený.

„Ahoj, Seane. Na recepci jsem se nahlásila jako rodinný příslušník a dala jim své staré autorizační kódy,“ na její tvář se vloudil unavený úsměv. „Asi je trochu zarazilo, že i po – kolika, patnácti letech? – to pořád funguje.“

„Jo, s bezpečností tu byla spousta problémů,“ souhlasil Tyler a sedl si za stůl naproti své ex-manželce. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Máš nějaké zprávy o Amandě?“ zeptala se Magda. Potom se několikrát ostře nadechla a zakryla si ústa. Dlouho se snažila jednat vyrovnaně, aby na ní starosti o dceru nebyly vidět, ale už to nevydržela a její maska spadla.

Tyler pozoroval tu ženu, kterou kdysi miloval… než odcizení, neshody a únava ze vztahu jejich cesty rozdělily. V hloubi duše chtěl říct něco, čím by jí pomohl. Chtěl ji nějak utěšit. Amanda byla i jeho dcera. Jenže k dispozici moc útěchy neměl.

„Poslední zprávy mluvily o tom, že Amanda je v pořádku v Kolonizovaném prostoru,“ řekl nahlas. „K tobě se ty zprávy taky musely dostat, ne?“

„Ano, ale to bylo před dvěma měsíci! Co se stalo od té doby? Pokud vím, Kolonizovaný prostor je prakticky celý v rukou Kasimiřanů, ne?“

„Ano. Amanda cestuje spolu se zbytkem svazu admirála Suna a doprovázejí tarnówskou stanici Albatros. Sun posílá občas hlášení, ale moc detailů nám nesděluje. Posílá nám hlavně seznamy raněných a mrtvých, Amanda není ani na jednom.“

To Magdu trochu uklidnilo. Ale jen trochu. „Proč se prostě nevrátí? Jsou uprostřed nepřátelského území!“

„Stanice rychleji letět nemůže – donedávna měla většina lidí za to, že je nemožné, aby tak velká stanice vůbec letěla mimoprostorovým oknem. Ale pak se přišlo na to, že když…“

„Krucinál, Seane, mě ty technobláboly nezajímají, chci vědět, jestli je moje holčička v pořádku!“ Po Magdině tváři začaly stékat slzy.

Tyler jí v tichosti podal papírový kapesník. „Podle posledních zpráv je v pořádku. Víc nevím. Myslím, že Sun se nám nechce moc hlásit, protože se obává, že mu nařídíme stanici opustit a vrátit se domů.“

„A nařídíte?“

„Spousta politiků – a i někteří admirálové – by to uvítali, argumentovali i tím, že u stanice Albatros jsou pořád i přeživší tarnówské lodě, které by mohly stanici ubránit. Jenže Sun to vidí jako otázku cti. A má pravdu. Tarnów byl náš spojenec a teď je okupovaný Kasimirem. Těch plus minus tři sta padesát tisíc lidí na stanici jsou jediní Tarnówané, kteří unikli, a Sun je hodlá chránit, ať se děje, co se děje. Já s ním souhlasím. I když je tam Amanda.

A i kdybych nesouhlasil a přesvědčil své nadřízené, aby ho odvolali zpátky, obávám se, že Sun Lin-shin by prostě neuposlechl rozkaz – nebo předstíral, že ho nedostal – a pokračoval dál.“

„Chápu,“ řekla Magda a utřela si oči. „Chápu to všechno, jenom prostě…“ Opět se ostře nadechla a zaťala ruku s kapesníkem v pěst. Tyler jí položil ruku na rameno.

„Nedělej si starosti, Magdo. Kasimiřané mají teď práci jinde. Bojím se, že Sunův svaz je něco, čím se teď opravdu nepotřebují zabývat.“

„Opravdu je to tak špatné, jak říkají ve zprávách?“

„Nejspíš je to horší.“

Magda zavrtěla hlavou a na její ztrápené tváři se objevil úsměv. „Utěšování žen ti pořád nejde, viď?“

„Nemám důvod lhát,“ opáčil s náznakem úsměvu. „Ale ještě nejsme zdaleka poražení. Úvodní fáze války může být všelijaká.“

„To víš ty, ty seš cvok do historie… ty a Igor. Já do toho nevidím.“

Tyler se chystal něco odpovědět, když do jeho kanceláře vstoupila kapitán Gena Robinsonová. Bzučák se neozval, jednoduše vešla dovnitř.

„Admirále, mám zprávu,“ řekla tónem člověka, kterého právě někdo praštil do hlavy, do břicha a znovu do hlavy.

„Mám odejít?“ zeptala se Magda, zatímco Tyler ucítil, jak mu žaludek sevřela ledová pěst.

„Ne, nemusíte,“ řekla Robinsonová nepřítomně, zatímco nespouštěla oči z Tylera. „Tohle se stejně roznese do několika hodin – Kasimiřané dobyli Taderas. Z naší obranné flotily zbylo jen pět bitevních křižníků a doprovod. Ustupují směrem na Simeral.“

Magda zalapala po dechu a ledová pěst v Tylerových útrobách se zvětšila. Čekal, že by je mohli porazit, ale takové ztráty…

„Co Maggie O’Donnelová?“ zeptal se a Robinsonová pouze zavrtěla hlavou. „Zpráva přišla od kontradmirála Davenportové, nejvyššího přeživšího důstojníka…“ Gena zaťala zuby. „Pět bitevních křižníků, čtyři lehké a čtyři fregaty. Flotila u Taderasu měla sto dvanáct válečných lodí!“

Magda vypadala jako v nějakém transu, vojenské aspekty nechápala, počítat však uměla. Tyler si ale víc uvědomoval rozsah toho, co mu Robinsonová právě řekla. Kasimiřané dobyli astonské území a zdecimovali dva operační svazy.

„Děkuji za zprávu, kapitáne, to bude všechno,“ řekl vyrovnaně. Vyprovodí Magdu z budovy, a potom se bude muset hned svolat porada všech náčelníků admirality. A nejspíš se do toho zaplete i prezident.

„Nemůžeme si dovolit mít takové ztráty!“ zasyčela Robinsonová, jejíž nervy už taky povolily. „Ne pokud tuhle válku chceme vyhrát!“

„Řekl jsem, že to je všechno, kapitáne,“ řekl Tyler rázně. Gena Robinsonová se pomalu nadechla a tiše odešla. Tyler její nadechnutí napodobil a potom si schoval obličej do dlaní.

* * *

„Když se všechny tři kasimirské svazy zaměřily na naši flotilu, admirál O’Donnelová věděla, že musí nepřítele rozdělit a manévrovat lépe než on,“ říkal Tyler ostatním náčelníkům shromážděným ve strategickém informačním centru, zatímco na velkém monitoru za jeho zády se přehrávaly záběry z bitvy. „Dlouhou dobu se jí to dařilo s pomocí leteckých útoků a manévrování. Jeden kasimirský svaz prakticky zničila, když vyřadila všechny jeho bitevní křižníky. Sama přicházela o lodě.“ Tyler zvedl hlavu a změřil si shromážděné důstojníky pohledem, všichni se tvářili podobně, jako se on cítil. Ve všech byla jistá otupělost, realita k nim doléhala pomalu. „Nakonec se ale nepříteli podařilo ji vmanévrovat do střetnutí s přesilou a zabránit jí v ústupu. Použili na to nějaký nový vynález, rozvědka se už zmiňovala o tom, že Kasimir vyvíjí nějaké ,rušicí sondy‘, které zabrání lodi ve skoku tím, že samy vytvoří malé mimoprostorové pole – a pole se nemohou překrývat. Něco takového použili u Taderasu. Maggie – admirál O’Donnelová – měla velice málo stíhaček a neměla možnost ty sondy jednu po druhé zničit, a tak vedla ústupový boj. Podařilo se jí vlákat nepřítele k našim zbývajícím bojovým stanicím třídy Bouncer a ty mu způsobily jistou škodu. Také zjistila, že koordinovat ty rušicí sondy je nejspíš hodně složité a musejí být řízeny z mateřské lodi. Ale nic už nemohlo výsledek bitvy změnit.

Admirál O’Donnelová zahynula spolu s Inexorable krátce předtím, než se stanice dostaly na dostřel. V tu chvíli se kontradmirál Davenportová stala nejvyšším přeživším vlajkovým důstojníkem. S pěti poškozenými bitevními křižníky stála pořád proti více než trojnásobné přesile a nezbylo jí nic jiného než ustoupit. Admirál O’Donnelová se chtěla odpoutat z boje už předtím, ale nepříteli se podařilo dostat ji do pozice, kdy musela bojovat.“ Tyler odložil datapad, ze kterého četl zprávy, a pokrčil rameny. „Davenportové se podařilo ze soustavy ustoupit s pěti poškozenými bitevními křižníky a doprovodem. A po prostudování záznamů z boje musím i to považovat za úspěch.“

„Kasimir ovládl Taderas,“ řekl admirál Leon Basil tiše. Nejvyšší velitel Astonských ozbrojených sil jako obvykle žvýkal párátko, ale i jeho typická kovbojská póza – kterou Tyler odjakživa nesnášel – byla otřesena touto novinou. „Naše vlastní území.“

„Máme nějaké zprávy o Mortisech?“ zeptal se generál Kawagawa Isito, nejvyšší velitel Vesmírné pěchoty.

„Ano, výsadek Mortisů byl potvrzen na povrchu Taderasu,“ řekl Tyler. „Pteroni, mastodonti, makakové i několik dalších nových druhů. Naše pozemní jednotky bojovaly statečně, ale nakonec neměly šanci. Ti, co přežili, se podle všeho vzdali, když kasimirská flotila ovládla oběžnou dráhu planety.“

„To jim těžko můžu vyčítat,“ souhlasil Kawagawa mrzutě. „V takové situaci nemá cenu vést guerillovou válku.“

„Admirál Davenportová nechala na místě nějaké nadsvětelné sondy naprogramované tak, aby po jedné v pravidelných rozestupech snímaly dění v soustavě a potom letěly sem s hlášením. Brzy snad budeme vědět víc.“

„Dobře, díky, Seane,“ řekl admirál Basil a vstal. „Za půl hodiny mám být v prezidentském paláci a podat hlášení celému kabinetu. Můžu jim říct něco pozitivního?“

Tyler zavrtěl hlavou. „Pochybuju.“

„Dobře, Seane, ale ty jsi operační náčelník, co bys navrhoval za protiakci?“ Basil tu otázku položil spíše řečnicky. Věděl, co mu Tyler řekne.

„Vzít oba posílené svazy Domovské flotily – ideálně ještě posilnit svazem Kappa ze Svendborgu – a vyrazit hned dobýt znovu Taderas, než se tam Kasíci stihnou usadit. Chce to okamžitou reakci.“

„Myslel jsem, že to řekneš. Krucinál, já bych s tebou i souhlasil – a navrhnu to prezidentovi – ale neprojde to. Nenechají nás odkrýt Simeral a Svendborg. Prostě ne. Veřejnost se během několika hodin, až se zpráva zveřejní, podělá strachy a politici rovnou s nimi. Pokud je ztráta Taderasu v něčem utvrdí, tak v jejich přesvědčení, že každou astonskou planetu musí chránit alespoň jeden operační svaz.“

„Ale vždyť je to blbost!“ zavrčel Tyler. „Kdo se snaží bránit všechno, neubrání nic! Když naše svazy koncentrujeme, budeme mít lepší bojeschopnou sílu. Pokud se nepřítel rozhodne dobýt Svendborg nebo Valerii, stejně použije dostatečnou sílu, aby bránící svaz porazil. Jako to udělal na Taderasu! Obranná flotila by měla v případě útoku ustoupit a přivést posily.“

„Nás přesvědčovat nemusíš, Seane,“ ozval se admirál Sergej Roskovskij, náčelník lodní správy. „Ale Leon má pravdu, že tohle nám u politiků prostě neprojde. To je logické a vojenské stanovisko, ale žádný politik si to nelajzne.“

Basil přikývl. „A kdyby to prezident Petersen zkusil, veřejné mínění ho usmaží… a opozice v kongresu s tím ráda pomůže.“

Tyler věděl, že Basil i Roskovskij – a všichni ostatní náčelníci – souhlasí s ním, ale to mu nezabránilo utrousit na adresu svých politických pánů několik poznámek, které by si za rámeček nedal ani dlaždič.

„Dobře, svazy u planet oslabovat nesmíme,“ řekl nahlas Basil ve snaze změnit téma. „Sinaj pořád ohrožuje kasimirská Druhá flotila, takže odtamtud nic odvolat nemůžeme. Co nové lodě, Sergeji?“

„Do dvou měsíců by k nám z loděnic Ithaka mělo přibýt dalších deset bitevních křižníků třídy Warspite,“ řekl náčelník lodní správy. „Dalších dvanáct se dodělává na ostatních menších loděnicích po celé Astonské unii. Ale Kasimiřané mají náskok, pokud vím.“ Obrátil se na šéfa Úřadu vojenské rozvědky admirála Alexandera Mocattu a ten přikývl.

„Kasimirské loděnice Akropolis mají samotné rozestavěných alespoň třicet bitevních křižníků a stejný počet staví ostatní menší loděnice dohromady. A to je jenom odhad. Víme, že Akropolis jsou čistě vojenské loděnice – na rozdíl od Ithaky.“

„Ithaku taky pozvolna přebíráme pro vojenské účely, ale nemůžeme ji úplně znárodnit,“ řekl Roskovskij. „Pořád je to náš největší civilní přístav a naše ekonomika potřebuje obchod s Claytonem, Nieuw Stramproy a Sinají. Obzvlášť ve válce a obzvlášť potom, co jsme díky Kasimiru přišli o všechna naše odbytiště v Kolonizovaném prostoru.“

Leon Basil přikývl s výrazem člověka, který už slyšel tolik špatných zpráv, že si je ani není schopen pamatovat. Vyndal si z pusy párátko a podíval se na Tylera. „Dobře… Seane, máš nějaké realistické doporučení, které by nám politicky prošlo?“

„Co odvolat naši hlídku v Argonautu?“ nadhodil Tyler. „Opustit naše důlní zařízení, klidně je sabotovat, a poslat hlídkující lodě sem.“

„Vyklidit Argonaut bez boje?“ divil se Mocatta.

„Z toho budou politici určitě nadšení,“ řekl Basil, ale pohledem Tylera vyzval, ať dokončí myšlenku.

„Proč by to současné vládě mělo vadit? Na Argonautu si postavil svou kampaň Petersenův předchůdce a prohrálo mu to volby. Kiria26 jsme natěžili dostatek, a i kdyby ne… není to zase tak kritická surovina pro válečné účely. A když soustavu Argonaut necháme Kasimiřanům, budou mít o soustavu víc, kterou musí bránit. Nám trvalo roky, než se uvolnilo dost kiria26 pro vojenské účely. I kdyby to jim trvalo déle, nebude to nějakou dobu naše starost. Navíc jim můžeme těžbu hodně ztížit.“

Basil dlouho mlčel a potom přikývl. „Dobře, něco na tom je. Předložím to prezidentovi. Asi bude vládě trvat, než se rozhodnou, ale na tohle by měli kývnout. Ještě nějaké obecné rady, Seane?“

„Nenechat se zahnat do obranné války. Musíme získat co nejrychleji iniciativu. Nesmíme nechat nepřítele diktovat podmínky střetnutí.“

„Souhlasím,“ řekl Basil a opět vrátil párátko tam, kde ho vyžadovala jeho image. „Jen doufám, že bude souhlasit i prezident.“

3.

„Dobré ráno. Je 6:00 palubního času. Dnes máte na pořadu dne: poradu vyšších důstojníků v 7:00, dálkový brífink s velitelem operační skupiny v 9:00, schůzku se zástupcem lodní správy ve 12:30, orientační brífink o nových bezpečnostních procedurách v 15:00. Přeji příjemné vstávání.“

Justina Tarziniová se vyhrabala zpod peřin, natáhla ruku k nočnímu stolku a tvrdě udeřila do tlačítka počítače. Byly doby, kdy se domnívala, že bzučák standardního vojenského budíku zvaného „lebkožrout“ je strašný. Ale před čtyřmi měsíci přišlo Ballingtonské loďstvo s inovátorským nápadem dát každému velícímu důstojníkovi jeho elektronickou sekretářku, která ho mimo jiné bude budit.

Být buzen zdvořilým melodickým hlasem je ovšem mnohem horší, než být buzen sirénou. Siréna alespoň podtrhává ten nepříjemný proces vstávání, zatímco melodický ženský hlas – v databázi označovaný jako Majel – očividně představoval snahu udělat ze vstávání cosi pozitivního. Ve výsledku to působilo, jako když vám gentleman s úsměvem oznamuje, že vám hoří kalhoty.

Oproti jiným inovacím Ballingtonského loďstva byl ovšem mluvící budík ještě relativně neškodný, uvědomila si Justina, když se vyhrabala z postele.

Její loď – bitevní křižník Saturn – už sedm měsíců seděla na oběžné dráze planety Mandragora spolu se zbytkem svazů Aries a Taurus. Lodě a posádky, které byly připravené na boj s Kasimirským císařstvím, byly zničehonic odvolány, když ballingtonská vláda v čele s kancléřkou Gillianovou podepsala s Kasimirem pakt o neútočení. Někteří to uvítali, jiní protestovali, spousta lidí byla zmatená a nevěděla, co se děje. Svazy nemohly ani obnovit svou mírovou činnost hlídek v Kolonizovaném prostoru – ten už byl v rukou Kasimiru.

Ani vláda nevěděla, co s nimi, a tak zůstaly na místě. Podle nového plánu se měla základna na Mandragoře rozšířit, aby mohla trvale udržovat sto dvacet válečných lodí, ale prozatím tu byly lodě s lidmi, kteří byli zmatení, roztrpčení a znudění. Pravidelně se pořádaly dovolené na Mandragoře, ale nepomáhalo to.

Možná proto, že sezení na místě není hlavní důvod našich problémů, pomyslela si Justina, když ze sebe shodila pyžamo a zamířila do sprchy. Posádka má strach. Ve vzduchu je cítit napětí. Vláda si může říkat, co chce, ale naši lidé vědí, že tohle není optimální situace. I ti, kteří k smrti nesnáší Astoňany, jsou z vývoje událostí nesví.

A pak jsem tu já, která Astoňany – a Seana Tylera – nenáviděla šest let. A kam jsem to dopracovala?

Když jí po těle začala stékat horká voda, trochu se uvolnila a vzpamatovala. Podobné myšlenky ji vítaly každé ráno. Se svými pocity zahořklosti, bezmoci a hanby už měla intimní vztah.

Po sprše následovala další rutina v podobě oblékání do pracovní uniformy. Jako každé ráno se Justina zarazila, když jí utkvěl zrak na dvou zlatých oválcích na límci modrého stejnokroje. Nešlo jí ani tak o to, že ji degradovali zpět na kapitána, spíš to byl symbol toho, co se s jejím domovem děje. Na Tristanu odmítla výzvu nadřízených, aby se vrátila domů, a místo toho zůstala a pomohla Intervenčnímu sboru. Měla na to právo, ale politické následky ji stejně dostihly.

Pořád jsem na tom líp než Kil Wladislaw a Jethro Adrian, pomyslela si zahořkle, když si dopínala blůzu. Ona jenom přišla o hodnost. Kontradmirálové Wladislaw a Adrian, kteří se před osmi lety u Argonautu vzdali Astoňanům, byli dodatečně odsouzeni za zradu a nyní seděli ve vězení – i přesto, že okamžitě po Argonautu je válečný tribunál zbavil obvinění. Ale nové zákony v Ballingtonském společenství platily i retrospektivně.

Z myšlenek ji vytrhl bzučák. Justina přešla ke stolu a stiskla tlačítko.

„Ano?“

„Starší poddůstojník Bentamorová, madam,“ ozval se přes interkom mariňák střežící vchod.

„Děkuji, pošlete ji dál.“

Dveře se otevřely a do předsíně vkráčela žena o několik let starší než Justina, s krátkými tmavými vlasy a trochu robustní postavou. Byla to bodrá žena, která vnímala věci s nadhledem a se kterou se život nemazlil.

„Dobré ráno, kapitáne, nesu snídani,“ řekla žena se silným kasimirským přízvukem. Ani osmnáct let na Ballingtonu ten přízvuk nijak nezmírnilo a Bentamorová nemohla zapřít, odkud pocházela.

„Odkdy nosí starší poddůstojníci snídani?“ zeptala se Justina s letmým úsměvem a Bentamorová pokrčila rameny, zatímco pomocí dálkového ovladače položila levitující podnos na stolek.

„Cestou sem jsem narazila na jídelního stevarda, jak vám nese snídani, a navrhla jsem, že vám to vezmu, když už sem jdu. Netvářil se nadšeně, asi se těšil, že dnes bude slavnou Justinu Tarziniovou obsluhovat on.“

Justina se ušklíbla a posadila se k podnosu.

„Jste zlá.“

„Šetřím práci,“ řekla Bentamorová a pozvedla datapad. „Taky jsem od službu konajícího komunikačního důstojníka dostala svodku zpráv za dnešní noc. Chcete, abych je s vámi prošla před poradou?“

Justina přikývla a vybídla Bentamorovou, aby se posadila, zatímco se sama pustila do vajíčka a toastu se sýrem. Robustní poddůstojnice zaujala místo a Justina opět přemýšlela, jak se asi musí cítit ona. Je ráda, že Ballington nepůjde do války proti jejímu domovskému státu? Nebo je zklamaná, že nebude mít šanci na pomstu?

Bentamorová by to nikdy nepřiznala, ale Justina tušila, že spíš půjde o tu druhou možnost. Její vlastní problémy jí přišly druhotné vždycky, když si uvědomovala, čím musela projít její pobočnice. Před mnoha lety se Monica Bentamorová se svým přítelem a několika dalšími lidmi zapletla s organizací, která zpochybňovala legitimitu instituce Kasimirského císařství. Nebyla to žádná aktivní opozice, spíš něco jako studentský debatní kroužek. Nikdo nečekal, že na ně Císařský direktorát vpadne, debaty o politice císařovna Helena nezakazovala.

Ale časy se měnily. Bentamorová byla zatčena za „podrývání císařství“, a zatímco muži byli odesláni do pracovních táborů, ji čekal jiný osud.

Pro ženy-odsouzenkyně mělo císařství zavedeno jiné tresty. Za své zločiny byla Bentamorová odsouzena k „početí čtyř dětí pro společnost, kterou poškodila“. Čtyři roky strávila ve vězení, které bylo vlastně lidskou inseminační stanicí, čtyřikrát byla uměle oplodněna a její děti jí vždycky vzali a předali do „státního výchovného ústavu“, protože „kriminálnice nemůže dětem poskytnout zodpovědnou výchovu“. Dvakrát se Bentamorová pokusila o sebevraždu, ale na to byl personál věznice zvyklý. Po propuštění a „přesunu k pracovní činnosti v rozvíjejících se sídlištích“ uprchla do Ballingtonského společenství, kde vstoupila do loďstva.

Justina nikdy nechápala, jak mohla Bentamorová přežít se zdravým rozumem. Ani jak Kasimir dokáže přistupovat k plození dětí jako k trestu. Šlo vlastně o institucionální znásilnění. Na místě Bentamorové by se nejspíš zhroutila a už by se nikdy nevzpamatovala, ale poddůstojnice měla tuhý kořínek. Její životní příběh Justinu přesvědčil, aby si ji vybrala za svou pobočnici. I když starší poddůstojník byl běžně považován za příliš vysokou hodnost pro kapitánova asistenta, nikdo nic nenamítal.

Koneckonců Justina nebyla úplně typický kapitán.

„Tak co je nového?“ zeptala se nahlas, zatímco se lžičkou snažila rozlousknout skořápku vajíčka natvrdo.

„Přiletěla nová nadsvětelná sonda z Ballingtonu,“ řekla Bentamorová a zadívala se do datapadu. „Vláda a kongres jmenovaly novým velitelem flotily kontradmirála Paoliniho. Přesně tak, madam. Náš vlastní úžasný velitel z naší vlastní operační skupiny byl povýšen na velitele celé flotily. Ten nejnovější, pokud jste o nich ještě neztratila přehled.“

Justina na očividně neuctivý a ironický tón své pobočnice nijak nereagovala. Koneckonců situace byla až příliš bizarní. Poté, co byly svazy Aries a Taurus odvolány z Kolonizovaného prostoru, jejich velitel, admirál Harriman, na protest rezignoval. Viceadmirál Kingová se stala novou velící důstojnicí, ale i přesto, že Astoňany nijak nemilovala, netajila se názory, že se na nich Ballington dopustil zrady.

Tyto názory před svými politickými pány prezentovala sice logicky, ale přesto rázně a vysloužila si pouze své odvolání a degradaci na kapitána. Dalším velitelem v pořadí byl kontradmirál Šinota, který ale velení okamžitě odmítl s tím, že o to nemá zájem, a evidentně mu bylo jedno, že s tímto přístupem mu už nikdy žádné další povýšení nejspíš nabídnuto nebude.

A teď bylo rozhodnuto, že novým velitelem se stane Vito Paolini. Justinin vlastní velitel, který byl sice politický spolehlivý, ale zároveň si nebyl schopný zavázat tkaničky bez jasných instrukcí.

„Admirál Paolini,“ řekla nahlas s nádechem tiché rezignovanosti. Důstojnice by neměla z nadřízeného projevovat takové „nadšení“ před řadovou astronautkou, ale oběma ženám to už bylo jedno.

„Ano, madam. Ale je zde ještě jedna zajímavá zpráva. Podle Ballingtonu má naše flotila očekávat návštěvu. Míří sem velitel nově založeného úřadu – náčelník pro výcvik a bojovou připravenost – admirál Maxwell.“

Justina zamrkala. „Admirál Joshua Maxwell.“

„To je on, madam. Velký Max nás osobně poctí návštěvou.“

„Kdy?“

„Odhad je za tři týdny.“

Justina se pomalu nadechla. Admirál Maxwell byl jeden z nejslavnějších admirálů Ballingtonského loďstva. V dobách, kdy byli piráti v Kolonizovaném prostoru aktivnější, proti nim vedl Maxwell tři velké bojové výpravy. Justinina přítelkyně Shaana Oldorfová-Svenská sloužila v jeho štábu při jedné z nich. Během Argonautu byl Maxwell náčelníkem štábu loďstva a potom odešel do penze. Vláda se však nejspíš rozhodla pro něj vytvořit nový úřad a povolat ho zpátky do služby. Určitou logiku to mělo, Maxwell byl velice populární. Ten typ velitele, kterého si astronauti idealizovali a na kterého hleděli s tichým úžasem. Dokázal lidi motivovat a vést… a to bylo něco, co se nešlo naučit, to musel mít každý člověk v sobě.

Pokud někdo dokázal tuhle zdeptanou flotilu postavit na nohy a pozvednout morálku, byl to jedině Maxwell.

* * *

„Velký Max přijede sem?“

Justina měla co dělat, aby se její rty nezvlnily do úsměvu a udržela neutrální výraz. Tu otázku položil komandér-poručík Marcel Oppenheimer, zastupující taktický důstojník Saturnu, který byl v devětadvaceti letech nejmladším přítomným na poradě, a výraz v jeho modrých očičkách jí připomínal třináctiletou školačku, která se dozvěděla, že do města přijede její oblíbená chlapecká hudební skupina.

„Pane Oppenheimere, radím vám, abyste nedehonestoval své nadřízené nějakými dětinskými přezdívkami,“ ozval se komandér Denver Nuncio ledově a jeho rty se stáhly do tenounkých linek, zatímco si mladšího důstojníka měřil. První důstojník Saturnu byl velký pedant na vojenskou etiketu a až křečovitě vyznával autoritu nadřízených. Justina si navíc byla téměř jistá, že ten tmavý kudrnáč byl na palubu přidělen zčásti proto, aby na ni dohlížel.

„Omlouvám se, pane,“ řekl Oppenheimer tiše. V tomto úzkém kruhu nejvyšších důstojníků byl stále trochu outsiderem a všichni věděli, že je zde pouze dočasně. Komandér Finelová ale byla před měsícem hospitalizována s poměrně nepříjemnou kožní chorobou a bylo jasné, že se v dohledných měsících nevrátí. Plnohodnotného nástupce nikdo intenzivně nehledal, takže tu Oppenheimer nějakou dobu nejspíš pobude. Ale ať už byl outsiderem nebo ne, několik dalších důstojníků se usmívalo a očividně sdílelo jeho nadšení.

„Jak dlouho tu admirál Maxwell bude, madam?“ zajímala se komandér Justina Navarrová. Vzhledem k tomu, že její křestní jméno bylo stejné jako kapitána Tarziniové, si tato drobná černovláska velice záhy po svém nástupu na palubu vysloužila přezdívku J2. Tuto skutečnost přijala poměrně pozitivně i přesto, že už bude J2 do konce své kariéry.

„Podle zprávy od admirála Paoliniho se zde Maxwell zdrží minimálně několik týdnů, ale přesný harmonogram je na něm,“ řekla Justina – ta první Justina. „Jeho úkolem z pozice náčelníka pro výcvik a bojovou připravenost je odhadnout stav flotily.“

„Ten se bude divit,“ zamumlal od konce stolu komandér Gilad Thomsen, velitel letové skupiny Saturnu a prsty si pohrával se svým knírkem. Nejspíš by si rád vrazil do úst svou kukuřičnou dýmku, ale ostatní důstojníky jeho zlozvyk iritoval a Justina mu musela nařídit, aby si na porady dýmku nebral. Osobně jí to nevadilo. O jeho zlozvyku, jenž se stal součástí jeho image, věděla z vyprávění Alexe. Krátce předtím, než Alex zahynul u Argonautu…

„Naším cílem by mělo být, aby se nedivil,“ ozval se Nuncio. Jako první důstojník se nejspíš rozhodl posunout debatu tvůrčím směrem. „Přiletí k nám legenda a měli bychom se na ni připravit.“

„Saturn je na tom ještě hodně dobře,“ poznamenala Justina. „Jiné lodě flotily mají mnohem vážnější problémy, ale ty nejsou naše starost.“

„Ale bylo by hezké, kdyby Maxwell převzal velení,“ řekl komandér Abraham Karsten, lodní astrogátor, zamyšleně. „Flotila má tolik problémů, že by taková legenda u kormidla určitě pomohla.“

„Určitě,“ souhlasil Oppenheimer. „Myslím, že na jeho současné pozici na admiralitě je ho škoda.“

„To jo, ale vysvětlujte to našim politickým pánům,“ zamumlal Thomsen.

„Vaše postřehy jsou zajímavé, ale už toho bylo dost,“ řekl Nuncio. „Připomínám vám článek 50 řádu loďstva o tom, že důstojníci ani mužstvo nesmějí jakkoliv dehonestovat –“ Nuncio měl toto slovo hodně rád, „– řádně zvolené členy vlády nebo hlavu státu. Tato pravidla se poslední dobou mnohem více vynucují a je pro to dobrý důvod. I když je Ballingtonské společenství – naštěstí – neutrální, v sektoru Hirano je pořád válka a musíme si dávat pozor na jakékoliv provokace zahraničních agentů, jejichž cílem je zatáhnout nás do bojů.“ Bylo jasné, že za největší provokatéry považuje Astoňany. „Takoví agenti budou přímo těžit z nespokojenosti členů ozbrojených složek a je nutné, abychom jim neposkytovali jakoukoliv živnou půdu.“

„Komandér Nuncio má pravdu,“ přidala se Justina. Nebyla nadšená z toho, že musí v těchto věcech svého prvního důstojníka podpořit, ale on to nevymyslel, šlo o nařízení shora. „V nové depeši z Ballingtonu se tato pravidla opět zdůrazňují. Vím, že někteří máte pochybnosti o naší současné situaci i že jste rozrušeni z toho, co se stalo se spřáteleným světem Tarnówem. Nechte si ale své pochybnosti pro sebe a zdůrazněte to i svým podřízeným. Jasné?“

Důstojníci souhlasně mumlali a Justina potlačila úšklebek. Nechtěla, aby se její lidé dostali do jakýchkoliv potíží, takže bylo lepší je držet na uzdě. Ona sama už riskovala až moc, když u stanice Albatros dala admirálu Sunovi jisté informace o ballingtonské domácí politice, které se současná vláda snaží v zahraničí tutlat. Nakonec to stejně bylo k ničemu, vláda podepsala pakt o neútočení s Kasimirem a Sun někam zmizel i se stanicí Albatros. Justina slýchala zvěsti, že se mu nějak podařilo s celou stanicí proletět skrz mimoprostorové okno a teď s ní pluje Kolonizovaným prostorem, ale čert ví, co je na těch historkách pravdy.

Mnohem pravděpodobnější možnost je, že Sun je prostě mrtvý.

A nebyl by, kdyby Ballington nevycouval ze spojenecké dohody.

„Dobrá, přistupme k bodům jednání,“ řekla nahlas. „Nejdřív bych ráda probrala, jak velký problém pro zabezpečení lodi způsobí požadované přeložení padesáti mariňáků na vlajkovou loď. Podplukovníku Vernini?“

Velitel lodního oddílu mariňáků a veterán od Tristanu se dal do řeči a Justina se přiměla poslouchat a nemyslet u toho na zrazené spojence, kteří teď možná někde bojují o život v Kolonizovaném prostoru.

4.

„Ty lodě tu nemají co dělat.“

Kapitán Vivian Evansová, velící důstojnice astonského lehkého křižníku Arbiter, pouze přikývla, zatímco její oči sledovaly taktický displej, kde dvojice symbolů zářila modrou barvou neidentifikovaného plavidla.

„Mohou to být naše fregaty?“ zeptal se komandér-poručík Nikolai Wright, čímž spíš plnil úlohu prvního důstojníka hrát si na ďáblova advokáta, než že by tomu sám věřil. Vivian pomalu zavrtěla hlavou.

„Ne, v okolí žádné fregaty nemáme. V téhle části soustavy jsme jenom my, Resolute a Buvina.“ Vivian se opřela do křesla a začala si mezi prsty hrát s copem, jak to mívala ve zvyku, když přemýšlela.

Tyhle věci se vždycky musely stát na poslední chvíli. Posledního půl roku zbytky svazu Zeta chránily stanici Albatros, která se hlemýždím tempem sunula přes Kolonizovaný prostor. Viceadmirál Sun vždy nechal polovinu svého svazu – který se skládal i z několika přeživších tarnówských lodí – zakotvenou u stanice a druhou polovinu letět k místu setkání po svých a dohlédnout na to, že soustava, kde se stanice Albatros vynoří, je bezpečná. To byl nyní úkol Vivianina odřadu.

Ale soustava představovala neuvěřitelně velký prostor a pokrýt ho celý průzkumnými nadsvětelnými sondami tak, aby každá zaznamenala nepřítele do vzdálenosti jedné světelné minuty, bylo těžké. Vzhledem k tomu, že průlet sondy skrz mimoprostorové okno vytvořil „záblesk“, který mohly zachytit nepřátelské senzory, padlo rozhodnutí, že hlídkující lodě v soustavě se rozmístí tak, aby mohly přijímat zprávy ze sond rychlostí světla. Získali tak sice poněkud stará data, ale zase tím neinformovali nepřítele o své přítomnosti.

„Za jak dlouho dorazí stanice Albatros?“ zeptala se Vivian.

„Pokud dodrží plán, pak přiletí do šesti hodin, madam,“ řekl Wright.

„Nemáme moc času.“ Vivian pustila copánek a opět se naklonila blíž k displejům. „Musíme předpokládat, že to jsou nepřátelské fregaty.“ Obrátila se na Wrighta. „Vyhlaste první stupeň – bojový poplach.“

Wright přikývl. Během celé operace byla loď na druhém stupni – zvaném též bojová pohotovost. Bojový poplach znamenal, že všichni členové posádky zaujmou svá místa a budou připraveni k boji.

„Velící poddůstojníku!“

„Ano, pane?“ ohlásil se poddůstojník – jeden ze zástupců bocmana – u vstupu na můstek.

„Bojový poplach.“

„Ano, pane.“ Poddůstojník stiskl tlačítko u své konzole a celou lodí se začínal šířit jekot poplašných sirén, ke kterým se přidala rudá pulzující světla.

„Bojový poplach, bojový poplach, všichni členové posádky na bojová stanoviště!“ hlásil poddůstojník poplachovou mantru, zatímco se Wright naklonil k Vivian.

„Informujeme admirála Taboriho, madam?“

Vivian se zamyslela a poté pokrčila rameny. „Pošleme mu zprávu, ale pouze světelnou rychlostí. Neodvážím se poslat depeši v nadsvětelné sondě. Nepřítel je moc blízko.“

„Rozumím, madam.“

„Poručíku Williamsone?“ oslovila Vivian komunikačního důstojníka. „Zpráva pro Iron Hand: ,Zpozorovali jsme dvojici lodí. Mám za to, že jde o kasimirské fregaty. Hodlám je napadnout s Arbiterem, Resolute a Buvinou. Kapitán Evansová.‘ Udejte naši polohu a polohu a kurz nepřítele.“

Vzhledem k tomu, že senzorové údaje k nim chodily rychlostí světla, se dalo pouze odhadovat, kde je nepřítel nyní.

„Ano, madam.“

„Potom mě spojte s Resolute a Buvinem, chci trojsměrnou linku na kapitány Borena a Planiće. Vezmu si to u sebe v kanceláři.“

* * *

„Jsi si jistá, Vivian? Tedy, kapitáne Evansová.“

Vivian se usmála na obraz komandéra Freda Borena, velícího důstojníka lehkého křižníku Resolute. „Nikdo jiný než Kasimiřani to být nemůže, Frede. A i kdyby ano, myslím, že je lepší předpokládat nejhorší variantu.“

„Souhlasím,“ řekl kapitán Radovan Planić, jehož obraz byl na druhé části Vivianina monitoru. Planić byl velícím důstojníkem tarnówského lehkého křižníku Ivan Buvina. Planić byl postarší a poněkud usedlejší kapitán, který byl známý svou opatrností a kterému se nelíbilo, že velení má někdo relativně mladý jako Vivian. „Neměli bychom ale počkat na ostatní lodě a na admirála Taboriho? Bylo by to jistější.“

„Myslíte si, že by tři lehké křižníky neobstály proti dvěma fregatám?“ zeptal se Boren.

„Dvě fregaty, o kterých víme,“ namítal Planić a jeho přízvuk dával jasně najevo, že standard rozhodně nebyl jeho mateřštinou. „S alespoň jedním bitevním křižníkem za zády by to bylo bezpečnější.“

„Chápu vaše obavy, kapitáne, ale není čas,“ řekla Vivian. „Musíme ty dvě fregaty zničit. Nesmí dostat možnost uniknout ze soustavy.“

„To bude možná těžší, než se zdá,“ řekl Boren. „Každý kapitán s trochou rozumu bude zdrhat, jakmile se mu před čumákem objeví tři lehké křižníky.“

„Proto musíme jednat rychle a nějak odlákat jeho pozornost. Navrhuji nejdřív vyslat naše tři zbývající stíhačky RX-02. Provedou průzkum a potom nás navedou přesně fregatám nad hlavu.“

„To se mi líbí,“ poznamenal Boren.

„Měl bych návrh,“ řekl Planić. „Co kdybychom nepřátelské lodě zkusili zajmout?“

Vivian zamrkala. „Zajmout?“

„Nebudeme tím příliš riskovat?“ namítal Boren. „Nesmějí uniknout.“

„Můžeme na ně vystřelit první salvu a detonovat ji kousek od trupů těch fregat. Výbuch zmate jejich senzory dost na to, že nějakou dobu nebudou schopni propočítat nadsvětelný skok. Následně nám stačí je už jenom vyzvat ke kapitulaci.“

Vivian opět nahmatala copánek. „To by bylo možné…“

„A zajetí nepřátelských lodí nám může poskytnout nějaké informace. A zásoby,“ trval na svém Planić. „Fregata toho na palubě nebude mít moc, ale my tu trčíme šest měsíců bez podpory. Jídla je na stanici dost, ale munice, náhradní díly…“

„Máte pravdu, kapitáne,“ souhlasila Vivian nakonec. „Ale dáme jim jen jednu šanci. Potom je musíme zničit.“

„Samozřejmě, kapitáne,“ řekl Planić a lehce sklonil hlavu. Byl o dvacet let starší než Vivian, ale v Obranné alianci platil služební věk a Vivian byla kapitánem přesně o tři měsíce déle než Planić. Nejspíš ho potěšilo, že takové mládě dá na jeho doporučení.

„Tak jak budeme postupovat?“ zeptal se Boren.

„Když se vzdají, dobře pro ně, když ne, pošleme je do pekla,“ řekla Vivian rozhodně. „Kapitáne Planići, navrhuji, aby výsadek provedli vaši mariňáci. Oddíly vesmírné pěchoty na Arbiteru a Resolute se účastnily bojů na stanici Albatros a utrpěly těžké ztráty, vaše loď má plný stav mariňáků, že?“

Planić opět přikývl. Tentokrát ho potěšilo, že Vivian taktně nezmínila, že kvůli šetřivosti politiků neměl Buvina na palubě žádné mariňáky, když byl součástí Domovské flotily, a ti, které tam má dnes, jsou pouze dočasně přidělení vojáci z 2. expediční divize složené hlavně ze záložáků, kteří si na jeho lodi po skupinkách osvojovali vojenské praktiky.

„Dobrá,“ řekla Vivian. „Uděláme to takhle. Frede, Resolute má nejlepší senzorové vybavení, takže k nepříteli skočíš první, jakmile se nám ohlásí…“

* * *

„Jedem, jedem!“

Amanda Tylerová vyšplhala do kokpitu svého stroje RX-02 a začala se poutat. Po žebříku za ní vylezl technik a podal jí helmu.

„Za dvě minuty musíte být venku!“ pokračoval skrz reproduktor hlas komandér-poručíka Molinerauxe, velitele letové skupiny, pod kterou Amanda technicky se svou letkou Recon 4 patřila.

„Tohle je najednou nějak vážný,“ poznamenala za ní Adelina Medranová, její astrogátorka.

„Tohle není jen nějakej průzkum,“ poznamenala Amanda. „Jdeme naostro. Po šesti měsících ostrá akce.“

Ne že by ty neostré akce nebyly už tak stresující a únavné.

Nebo jsem možná já hodně vystresovaná a unavená.

Dveře kokpitu se zavřely a magnetický vlek táhl jejich stíhačku do vnějšího hangáru.

Pro její letku první bojová akce od bitvy o stanici Albatros. Tehdy měla letka ještě čtyři stroje. Tehdy jim zahynuli dva spolubojovníci.

Potřásla hlavou a soustředila se na přítomnost. Za chvíli budou mít plné ruce práce. Podle plánu by v ideálním případě sice neměli vůbec vystřelit, ale všichni věděli, jak to v boji dopadá s plány.

Magnetický katapult vystřelil její stíhačku z vnějšího hangáru do vesmíru a Amanda pevně uchopila páky řízení.

* * *

Komandér Heinrich Akron, velící důstojník císařské fregaty Théby, seděl ve svém křesle a mračil se na displeje. Nesnášel hlídkové mise a už vůbec ne jako člen zajišťovací flotily v Kolonizovaném prostoru. První flotila proletěla touto čerstvě kolonizovanou oblastí téměř bez odporu a hned směřovala dál, zatímco lidé jako Akron museli dohlížet na dobyté území. Dal by cokoliv, aby mohl být s První flotilou v centru dění. Zprávy o dobytí Taderasu se k nim dostaly těsně před odletem. Tam měl být. Ve víru boje. Ne poletovat po Kolonizovaném prostoru a počítat komety!

Akron byl zkušený důstojník a na intelektuální úrovni chápal, že hlídky jako tato jsou nutné. Ale intelektuální úroveň nepomáhala zodpovědět tu známou otázku „proč zrovna já?“. Ještě horší bylo, že Théby byla jedna z nejlepších fregat flotily; pod velením komandéra Peabolliho několikrát sloužila jako dopravní prostředek samotného císaře. Akron byl pyšný, že jeho první velitelskou funkcí je zrovna tato loď. Jenže císař už nikdy nevyžadoval cestu na Thébách, Peabolli měl nyní vlastní lehký křižník a Akron počítal komety v Kolonizovaném prostoru, zatímco První flotila bojovala.

Život nebyl fér.

„Udržujte tenhle kurz další tři hodiny,“ řekl kormidelníkovi. „Potom provedeme mimoprostorový skok na jiné místo v soustavě. Přepošlete rozkazy i na Délos.“

„Nebylo by lepší, kdybychom se rozdělili, pane?“ zeptal se komandér-poručík Berens tiše. Akron se podíval na svého prvního důstojníka a pokrčil rameny.

„Možná bylo, ale velení nám dalo jasné rozkazy. Máme se držet pohromadě.“

„Ale vždyť…“

„Kontakt!“ zvolala obsluha senzorového stanoviště. Taktický důstojník se nad něj rychle naklonil a cosi studoval.

„Hlášení!“ vybídl je Akron nepříliš vlídně.

„Tři záblesky jako při průletu mimoprostorovým oknem, pane! Asi třicet tisíc kilometrů od nás,“ řekl taktický důstojník. „Hodně malé, nemůže to být běžná loď… moment… vypadá to jako stíhačky!“

„Stíhačky?“ vydechl Berens.

Akron přistoupil k taktickému stanovišti a sám se podíval na displeje. Opravdu to vypadalo jako stíhačky. Ale stíhaček s nadsvětelným pohonem bylo jen pár prototypů. Astonská unie jich několik nasadila, alespoň to tak četl v hlášeních, ale co by dělaly zrovna tady?

„Pozměňte kurz, vyletíme jim vstříc,“ nařídil. „A vyhlaste bojový poplach.“

* * *

„Jsou to opravdu dvě kasimirské fregaty,“ řekla za Amandou Adelina Medranová. „Třída Knossos.“

Amanda neodpovídala a pouze čekala, až palubní senzory zafixují přesnou polohu, kurz a zrychlení obou nepřátelských lodí. Když byly hotovy, přeposlala záznamy na stíhačku poručíka Fučidy Tamrona, volací znak Sorjú. Kromě nich měl ještě záznamy vlastních senzorů a záznamy ze stíhačky poručíka Vanessy Moriwaki – volací znak Cyrano.

„Dobře, Sorjú, jdi na to.“

„Rozumím, Kvítko,“ odpověděl asijský pilot a po chvíli jeho stíhačka zmizela v mimoprostorovém okně.

Amanda mrkla na displej hodin v kokpitu. Ne víc jak třicet sekund…

* * *

„Jedna z těch stíhaček zmizela!“

„Cože? Jak zmizela?“ zajímal se Akron.

„Prostě je pryč!“ trval na svém taktický důstojník. „Jako by znovu skočila do mimoprostorového okna!“

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ poznamenal Berens, zatímco na můstku zaujímali poslední členové posádky svá stanoviště. „Co by tu…“

„Nový kontakt! Panebože, to je válečná loď.“

Akronův pohled střelil opět k taktickému stanovišti. Opravdu, nový kontakt musel být alespoň lehký křižník... a vynořil se přímo nad Thébami a Délem.

Několik sekund jeho mozek odmítal jakkoliv reagovat a vstřebat tu informaci.

A těch několik sekund bylo kritických.

„Odpalují střely!“ zvolal technik.

„Další kontakt! Lehký křižník dva tisíce kilometrů pod námi!“

„Úhybné manévry vzor šest,“ křikl Akron automaticky. „Připravte se na mimoprostorový skok!“

„Třetí kontakt! Další lehký křižník přímo před námi!“

„První salva střel je skoro u nás!“

„To je víc, než dokáže naše bodová obrana zachytit!“

„K nadsvětelnému skoku potřebujeme alespoň minutu!“

Akron přestal vnímat změť hlasů, začaly mu splývat do jednoho, ale poslední informace ho zasáhla naplno. Potřebují minutu. Ale tu nemají.

Potom první salva explodovala.

Théby a Délos se otřásly, jak se paprsky gama zařezávaly do kiriových plášťů obou lodí a pomalu je odtavovaly. Senzorová stanoviště byla spálena a aktivovala se záložní, jeden odpalovač seekerů na Thébách to odvařilo, když ho posádka nestihla zasunout.

Jenže to mohlo být mnohem horší, uvědomil si Akron. Ty nepřátelské střely explodovaly dřív, než mohly. Bodová obrana fregat by nikdy nevychytala celou salvu z lehkého křižníku, ale přesto detonovaly předčasně. Nebo to spíš někdo úmyslně zařídil.

„Druhá loď také vysílá střely!“

„Přijímáme signál z druhé lodi!“ ozval se vyděšený komunikační důstojník, a aniž by čekal na povolení, pustil to z reproduktorů můstku.

„Kasimirské fregaty, zde je kapitán Vivian Evansová z astonského lehkého křižníku Arbiter. Okamžitě vypněte motory a vzdejte se. Máte třicet sekund na odpověď, potom už pro vás nebudeme moci cokoliv udělat.“

Střely Seeker se dál nemilosrdně blížily. Zbylé dva křižníky vypálily další salvy.

A i Akronův ochromený mozek si uvědomil, co je potřeba udělat.

„Komunikace, řekněte jim, že se vzdáváme. Vypněte motory.“ Otočil se, aby vydal rozkaz i pro Délos, ale jeho kapitán ani nečekal na rozkaz služebně staršího Akrona a už vypínal motory.

Střely se dál blížily a Akron se chvíli obával, že to nestihl. Potom ale senzory opět oslepily nukleární záblesky. Loď se zmítala, vlna radiace si pohrála s jejím trupem, ale držela vcelku a trup se nikde neprotrhl. To bylo štěstí.

Jediné štěstí, které Akron a jeho lidé dnes měli.

Život opravdu nebyl fér.

* * *

Michael Kowalski stál v brífinkové místnosti mariňáků na palubě Buviny a snažil se nešklebit se na monitor. Po půl roce cestování vesmírem, drilu a bránění stanice Albatros jakožto posledního svobodného tarnówského území měla přijít jejich první ostrá akce. V době, kdy už ji prakticky nikdo nečekal.

Tarnówská armáda při vypuknutí války narychlo zmobilizovala dvě expediční divize, které měly letět bojovat do Kolonizovaného prostoru s astonskými jednotkami. Tak se stalo, že Michael Kowalski, čerstvý bakalář z Čierného univerzity v oboru mezinárodních vztahů, byl povolán zpět do aktivní služby. A potom přišla zpráva, že Kasimiřani dobyli Tarnów sotva pár dní potom, co odletěli. Michael nevěděl, co se stalo s jeho rodiči a jeho bratry, stejně jako o svých rodinách nevěděl nikdo z jeho vojáků. Následovala bitva o stanici Albatros, kterou Michael proseděl na palubě pěchotního transportéru, zatímco astonští mariňáci bránili tarnówské území. A pak přišlo půlroční ploužení skrz Kolonizovaný prostor. Členové loďstva se bavili alespoň tím, že zkoumali soustavy a hlídkovali.

Mariňákům z Tarnówské armády ale nezbývalo než sedět, donekonečna drilovat v omezených prostorách svých pěchotních transportérů a občas vyrazit na stanici Albatros, kde vypomohli jako pořádkové síly. Byla to nudná rutina, která by po několika měsících otupila smysly kohokoliv, natož záložáků, kteří nežili vojenským životem a báli se o své rodiny.

Michael uvítal, když mu oznámili, že jeho rota stráví několik týdnů na palubě Buviny jako lodní vesmírná pěchota. Sám ale už nečekal, že je potká naloďovací operace.

A podle výrazů ve tvářích to nečekal ani nikdo jiný z přítomných členů roty K, 4. praporu, 11. pluku, 2. expediční divize.

„Tak poslouchejte,“ promlouval kapitán Tomáš Plesinger ke shromážděným mariňákům. „Přišel rozkaz, naše jednotka se má nalodit na obě nepřátelské fregaty a zajistit je! Obě lodě se vzdaly, ale sušinky od loďstva chtějí počkat, až to mariňáci Tarnówské armády zajistí, než sami vlezou na palubu!“

Dramaticky se odmlčel, nejspíš chtěl hned pokračovat, ale jeden z důstojníků – poručík Štěpán Jura z druhé čety – zvedl ruku. „A ví velení, že je nás tady jenom jedna rota?“

Plesingera nejspíš rozhodilo, že někdo využil jeho úmyslně dramatické odmlky, ale ovládl se a přikývl. „Vědí, a je jim to jedno. A nám by to mělo být také jedno. I kdyby nás tu bylo jen třicet, tak splníme svůj úkol.“ Mluvil s tou správnou sebejistotou obezřetného velitele, ale stejně mu to nešlo. Michael věděl, že tenhle pětačtyřicetiletý kapitán nemá žádné bojové zkušenosti a před mobilizací byl v aktivních zálohách. Byl to pedant, ale nikdo netušil, jak obstojí v boji.

„První četa se nalodí na fregatu Théby, druhá četa přistane na fregatě Délos, já budu spolu s třetí četou v záloze pro případ, že se na některé z fregat situace vymkne kontrole.“

Michael zvedl ruku. „Jaké jsou třídy těch fregat, kapitáne?“

Plesinger se zamračil. „Není to snad jedno, nadporučíku?“

„Podle třídy můžeme odhadnout počet posádky. A to je pro nás důležitá informace.“

Na Plesingerově tváři se objevila změť emocí sahající od hněvu přes zahanbení až po nejistotu. Nakonec se toho ale ujal se ctí a řekl jen: „Dobrá připomínka, nadporučíku.“ Zvedl ze stolu před sebou datapad a podíval se do něj po příslušných informacích. Po chvíli zvedl opět hlavu. „Obě fregaty jsou třídy Knossos, standardní posádka je sto dvacet astronautů, včetně družstva vesmírné pěchoty.“ Zadíval se na Michaela. „To jsou čtyři astronauté na jednoho mariňáka v bojovém skafandru. To je počet, který se dá zvládnout. A kdyby nastaly problémy, budu v záloze já s četou poručíka Poláčkové. Mělo by to být dostatečné. Souhlasíte, nadporučíku?“

Michael přikývl. „Ano, pane. Mohu se zeptat, jaká jsou pravidla boje?“

Plesinger zamrkal. „Pravidla boje?“

„Ano, pane. Loď formálně kapitulovala, ale rád bych věděl, jak máme postupovat v případě nepokojů. A jestli je vhodné použití smrtící síly nebo se máme omezovat na paralyzéry.“

Věděl, že si zahrává s ohněm. Dobrý velitel by podobné připomínky uvítal, ale trávil s Plesingerem už půl roku a rozhodně mu nepřipadal jako dobrý velitel. Mluvil tím správným vojenským způsobem, ale působil jako někdo, kdo viděl příliš mnoho válečných filmů.

„Tohle není univerzita, nadporučíku Kowalski,“ řekl Plesinger ledově. „Ani žádná provinční válka jako na Tristanu, kam si intelektuálové chodili hrát na vojáky. Tohle je válka proti nepříteli, který nás připravil o naše domovy! Nepřítel, který okupuje naši planetu a má naše rodiny v područí. Nehodlám se bavit o žádných ,pravidlech boje‘, když si na vás kdokoliv z těch hajzlů něco zkusí, tak je klidně postřílejte všechny. Žádná ,pravidla‘ tady neplatí!“ Spustil oči z Michaela a rozhlédl se po shromážděných mariňácích. „Tohle je naše první ostrá operace, i když je to jen zajištění zajatých lodí. Pamatujte na svůj výcvik, poslouchejte rozkazy a ruka páně chraň toho, kdo něco zvorá! Tohle je válka, chyby jsou nepřípustné!“

Michael se křečovitě snažil udržet neutrální výraz. Kapitán Plesinger dštil oheň a nemělo smysl ho dále dráždit. Ale pokud by se Major Bregović domákl, s jakými rozkazy je poslal na nepřátelskou loď, nejspíš by nebyl nadšený. Ale Bregović tu nebyl, a i kdyby ano, Michael nehodlal donášet na svého nadřízeného.

Proč to řešíš. Ty svévolně lidi na lodi střílet nezačneš a poručíci Jura a Poláčková jsou sice nezkušení, ale nejsou to idioti.

Potřásl hlavou, zatímco kapitán Plesinger zavelel nástup do raketoplánů. Mise čekala, úvahy o nadřízených byly Michaelovi k ničemu.

* * *

„Kapitán Plesinger mi přijde trochu jako debil,“ řekl Saul Kazir konverzačně, zatímco seděl vedle Michaela v transportéru směřujícím k fregatě Théby.

Michael potlačil povzdech. Mělo ho napadnout, že když sám nedá rozčarování z kapitána najevo, udělá to někdo z jeho lidí. A pokud to dá někdo z jeho lidí najevo, bude to nejspíš desátník Saul Kazir...

„Kapitán Plesinger je náš velitel,“ řekl tiše, ale důrazně.

To Kazirovi nezabránilo v tématu pokračovat. „Velitel se s debilem nevylučuje. S prominutím, pane.“

Další potlačený povzdech. Jiný důstojník by Kazira minimálně seřval, ale Michael a tento namakaný černoch spolu hodně zažili. Prošli spolu Tristanem a když ho Michael potkal před odletem na Tarnówu jako člena výměnné mise ze Sinaje, okamžitě požádal své nadřízené, aby ho převedli pod jeho velení. Major Bregović mu vyhověl, byl rád, že bude mít pod svým velením nějaké veterány. Nebylo jich tu totiž mnoho. Ze třiceti mariňáků v raketoplánu byli Michael a Saul jediní dva bojoví veteráni. Měli jinou perspektivu než ostatní.

„Chtěl jsem říct,“ řekl Michael klidně, a byl si dobře vědom, že mariňáci okolo nich je také poslouchají, „že kapitán Plesinger je náš velitel. Víc nás nemá zajímat.“

„To už jsem za ta léta u sinajských mariňáků pochopil, pane,“ souhlasil Kazir. „Ale už jsem zažil důstojníky, jako je on. Ano, pane. Takoví, co se snaží být drsní jak šmirgl a působit hrůzostrašně, aby je nikdo nezpochybňoval. Jenže pokaždé je to póza, kterou se snaží zamaskovat vlastní strach a nejistotu. Plesinger si dvacet let hrál každej druhej víkend na vojáka a najednou je válka a on má pod sebou stovku mariňáků v boji na život a na smrt. Děsí ho ta zodpovědnost a snaží se to hrát drsně, aby zamaskoval, jak je posranej.“

„To by stačilo, Kazire,“ řekl Michael klidně, ale přitom se svým starým parťákem navázal oční kontakt a pomalu přikývl. Rád by s Kazirem nesouhlasil, ale bohužel nemohl. Sám došel u Plesingera ke stejnému závěru.

Okolní vojáci je sledovali. Někteří se usmívali, jiným to bylo podle všeho nepříjemné. Všichni to snad přežijí.

„Jedna minuta,“ zavolal na ně z kokpitu pilot. „Blížíme se k doku na levoboku!“

„Helmy nasadit a utěsnit!“ nařídil Michael a lidé z jeho čety si nasadili přilby, jak to dělali už tisíckrát během cvičení.

O minutu později raketoplán dosedl na přistávací plochu. Fregaty neměly vnější hangár, který by mohl sloužit jako vzletová paluba pro stíhačky, měly jen malou plochu na boku, ke které se musela loď přibližovat pomaleji a opatrněji, protože tam z principu bylo méně prostoru k manévrování.

Pilot raketoplánu si s tím však poradil se zkušeností letitého pilota a plavidlo hladce dosedlo na palubu. Mariňáci i pilot však byli nervóznější z toho, co mělo následovat.

Raketoplán sebou škubl, jak ho zachytil magnetický vlek a táhl ho do vnitřního hangáru.

„Tohle se mi nelíbí, že necháme Kasimiřany, ať nás vtáhnou dovnitř,“ zamumlal seržant Petar Miksó, velitel prvního družstva, který seděl naproti Michaelovi.

„Vědí, že kdyby nám něco udělali, Buvina a ostatní křižníky je prostě vymažou z vesmíru,“ snažil se ho uklidnit Michael.

„To nám tou dobou bude určitě hodně platný,“ zamumlal Miksó.

„Jsme uvnitř,“ zahlásil pilot. „Vypadá to na uvítací výbor, ale nikdo není ozbrojen.“

Michael vstal, přešel do kokpitu a sám se podíval průzorem ven. V hangáru čekala směska důstojníků a astronautů, žádné zbraně neviděl, ale to nemuselo nic znamenat. Lidí v hangáru muselo být alespoň čtyřicet, téměř třetina posádky. Pokud by chystali past, nebylo zrovna chytré přijít s tolika neozbrojenými lidmi.

„Tak dobře,“ řekl Michael ke svým lidem. „Otevřete průlez. Miksó, vaše družstvo jde první, zajistěte oblast. Burhovo družstvo jde za vámi. Při problémech nejdříve paralyzéry, smrtící sílu nepoužívejte bez mého rozkazu.“ Věděl, že tím technicky porušoval rozkaz kapitána Plesingera, ale nikdo z jeho lidí neměl námitky.

První družstvo vyrazilo ven a oběhlo raketoplán podél levoboku. Druhé vyběhlo kolem pravoboku. Za nimi vyšel Michael se třetím družstvem seržanta Votrubce. Jeho mariňáci se rozmístili po hangáru, ale zbraně měli skloněné. Michael se nadechl a kývl na svého zástupce, staršího seržanta Lasmena, a společně vykročili k čekajícím Kasimiřanům.

Nepřátelští astronauté vypadali nervózně, někteří se tvářili, jako by čekali, že je Michael každou chvíli nechá postřílet, a jejich oči se zoufale upínaly k poměrně mladě vypadajícímu muži uprostřed uvítacího výboru. Michael se v kasimirských frčkách nevyznal, ale usoudil, že když má někdo na nárameníku nejvíc stříbrných cetek, bude asi velitel.

Jeho odhad byl správný, protože onen mladě vypadající důstojník k němu vykročil. Michael chvíli zaváhal a potom si sundal přilbu. Bylo to tak lepší.

„Komandér Heinrich Akron, velící důstojník císařské fregaty Théby,“ představil se mladík a zasalutoval. Následně ukázal na muže, co vystoupil z řady několik kroků za ním. „Můj první důstojník, komandér-poručík Berens.“

Michael rovněž zasalutoval. „Nadporučík Michael Kowalski, Tarnówská armáda.“

„Jistě mi odpustíte, když neřeknu ,Vítejte na palubě‘,“ řekl Akron mrzutě a Michael přikývl. Sám si nedokázal představit, co to musí být, muset se jménem všech svých lidí vzdát a vydat je na milost a nemilost nepříteli. Uměl nad tím intelektuálně přemýšlet, ale nedokázal si představit v podobné pozici sebe. Netušil, čím Akron procházel, jenom věděl, že to musí být hrozné.

Jeho lidé se alespoň dočkají slušného zacházení. Kdo ví, jestli naši lidé na Tarnówu mají pod kasimirskou nadvládou takové štěstí.

„Všiml jsem si, že jste Tarnówané, nadporučíku,“ pokračoval Akron po chvíli, když se nepříjemné ticho začalo protahovat. „Myslel jsem, že jsem se vzdal Astoňanům.“

„Jsme smíšená jednotka. My jsme výsadek z tarnówského křižníku Ivan Buvina,“ vysvětlil Michael a potom ukázal za sebe. „Můj zástupce, starší seržant Pavel Lasmen.“

Akron znovu zasalutoval. „Dorazí i nějací lidé od loďstva?“

„Ano, ale my musíme nejdříve zajistit vaši loď,“ řekl Michael. „Vzdát se tedy musíte nejdřívě mě, ne svému protějšku od loďstva. Omlouvám se.“

Akron pokrčil rameny. „Na tom asi v konečném důsledku nezáleží.“ Postavil se do pozoru. „Tímto se vám formálně vzdávám, nadporučíku Kowalski.“

„Vaši kapitulaci přijímám,“ odpověděl Michael stejně formálně. Některým jeho lidem to nepochybně přišlo vtipné, ale Michael studoval něco z historie. Formální jednání je v těchto případech důležité. Jejich nepřátelé už byli poraženi, chovat se k nim nevhodně by byla jen malicherná pomsta. A ta mohla situaci jedině uškodit.

„Jak chcete postupovat nyní?“ zeptal se Akron.

„Potřebujeme zajistit můstek, hlavní strojovnu a tento hangár. Většina vašich lidí se vrátí do svých ubikací a zůstane tam. Vyberte kmenovou posádku, aby držela hlídku na kritických stanovištích, dokud je nevystřídají naši astronauté.“

„Dobrá. Berensi, doprovoďte mariňáky nadporučíka Kowalského do strojovny.“

„Ano, pane,“ řekl první důstojník a Michael mávl na seržanta Burhu.

„Do strojovny půjde druhé družstvo. Třetí se mnou na můstek. První zůstává tady.“

Jeho mariňáci uposlechli rozkaz a Michael kývl na Akrona. „Doprovodíte nás na můstek, komandére?“

Zeptat se, jako kdyby měl Akron na vybranou, možná bylo pokrytecké, ale zdvořilostí se nic nezkazilo.

„Jistě, nadporučíku. A děkuji vám, za vaši slušnost.“

No vida, i kapitulace může být vnímána pozitivně… nebo alespoň pozitivněji.

„Bylo mi ctí, komandére. S vámi i vašimi lidmi bude zacházeno slušně. Máte mé slovo.“

Akron přikývl a pokynul Michaelovi, aby ho následoval.

To proběhlo dobře. Teď jen, abych to nezakřikl…

* * *

„Tarnówské výsadky hlásí, že obě fregaty jsou úspěšně zajištěny, kapitáne,“ hlásil poddůstojník v komunikační sekci.

„Dobře, dejte instrukce kapitánu Planićovi, že výběr zajišťovacích posádek nechám na něm.“ Podívala se na Wrighta. „Myslím, že Tarnówané si po tom všem ty lodě zaslouží.“

„Souhlasím, kapitáne.“

„My uděláme inventuru zásob na palubě těch fregat. Kasimirské lodě mívají víc munice, než budou potřebovat. Možná bychom mohli doplnit i naši.“

Wright se obrátil na zbraňového důstojníka. „Komandér-poručíku Samire, zjistěte, jak by se dala kasmirská munice použít do našich odpalovačů.“

Samir se netvářil příliš nadšeně. „Nevím, jestli to vůbec půjde, pane. Nevím nic o kasimirské munici a netuším, jestli bude kompatibilní.“

„Já bych se nabídl, jestli mohu,“ ozval se z druhé strany můstku známý hlas a Vivian potlačila povzdech, když od svého stanoviště v astrogační sekci vstal podporučík Mateo Borelli; přespříliš snaživý absolvent akademie a její osobní fanoušek. „Na akademii jsem dělal diplomovou práci o kompatibilitě mezi astonskou a kasimirskou municí.“

„Já myslel, že vy jste studoval taktiku a astrogaci,“ zeptal se Wright, jehož tón balancoval někde mezi pobavením a naštváním. „K tomu jste i expert na zbraně, pane Borelli?“

„Chtěl jsem, aby pro mě diplomka byla výzvou, tak jsem se zaměřil na tohle,“ řekl Borelli. „Vím, že mluvím asi nemístně, pane, ale…“

Vivian úspěšně zadusila v zárodku další povzdech. „Dobrá, podporučíku, podle všeho jste expert. Komandér-poručíku Samire, vezměte si podporučíka Borelliho a budete se hlásit komandéru Borenovi z Resolute. Ten je původně zbraňový důstojník, tak tenhle problém svěřím jemu.“

Samir přikývl a podíval se na Borelliho. S letmým „ano, madam“ od Samira a trochu okázalejším „rozkaz, kapitáne!“ od Borelliho odešli z můstku.

Vivian si s Wrightem vyměnila výmluvný pohled a potom se otočila zpět ke komunikační sekci. „Pošlete zprávu na Iron Hand. Admirál Tabori si asi bude chtít poslechnout dobré zprávy.“

5.

„Císařský paláci, tady raketoplán ST-321, žádáme o povolení k přistání.“

„Tady letové středisko císařského paláce, nepřibližujte se nad palác, dokud nebude ověřen váš přístupový kód.“

„Vysíláme,“ řekl kopilot a nadechl se. Tohle nebyla žádná zbytečná formalita. Automatické obranné věže paláce byly naprogramované, aby zničily každé plavidlo, které naruší jeho letový prostor. Pro bezpečnost císařské rodiny to bylo nutné.

„Kód přijat. Můžete přistát na rampě číslo pět.“

„Zahajujeme přistávací manévr.“

* * *

Velkoadmirál Richard Neufeld si upravil slavnostní bílou uniformu a vyšel po rampě.

Jak očekával, císař nenechal jeho přílet jen tak. Na přistávací ploše čekala kapela, která začala hrát První mezi odvážnými, kasimirskou hymnu. Nastoupen byl celý prapor císařských centurionů spolu s desítkami vysokých důstojníků. Všichni stáli v pozoru a lemovali obě strany obdélníkové plochy.

Ale u raketoplánu čekal jen jediný muž. Císař.

„Vítejte doma, Richarde,“ pozdravil ho a natáhl k němu obě ruce dlaněmi nahoru. Neufeld je uchopil tak, že se vzájemně drželi za zápěstí. Tohle gesto z dob starého Říma se na Kasimiru opět dostávalo do módy a symbolizovalo hluboké přátelství a také důvěru. V dobách Říma mělo navíc ještě pragmatický účel a to, aby se lidé ujistili, že jejich protějšek neschovává v rukávu dýku.

„Jsem rád, že jsem zpět, Vaše Veličenstvo,“ řekl Neufeld.

„Před rokem jsem vám řekl, že až se příště uvidíme, bude už válka zahájená. Tak se stalo a díky vám vítězíme na všech frontách.“ Císař Neufelda pustil a pokynul mu, ať kráčí od raketoplánu vedle něj. „Vedl jste si dobře, Richarde.“

„Děkuji, Vaše Veličenstvo. Ale jsou to zásluhy všech mých lidí.“

„A jsou mimořádné. Nikdo se neodvažoval doufat, že tak brilantním úderem dobudete Taderas. Jsme na astonském území.“

„Ale naše pozice je tam zatím zranitelná, Vaše Veličenstvo. Jestli dovolíte, mohu předložit návrhy pro budoucí strategie.“

„Jistě, později.“ Císař poplácal Neufelda po zádech. „Nejdříve je na pořadu dne oslava na vaši počest. Dnes večer pořádám císařský bál. Každý, kdo v Kasimiru něco znamená, sem přijde.“ Usmál se. „A z Basiliky dorazí i vaše rodina.“

* * *

Císařský bál byl opravdu vydařený. Přesně v tom stylu, jaký císař preferoval; inspirovaném šlechtickými bály devatenáctého století. U jedné ze stěn seděli živí houslisté a hráli nevtíravou hudbu. Na parketu tančily desítky párů a u stěn procházeli vysocí důstojníci i členové šlechty a jiné smetánky a popíjeli šampaňské.

Neufeld tu byl se svou manželkou, ale Adinu momentálně prováděl po parketu jakýsi kapitán, který sice o bojové nasazení v životě nezavadil, ale měl nejspíš za to, že lísání se k manželce velkoadmirála je dobrá cesta k povýšení. Dva jeho podobně zoufalí, ale rychlejší kolegové právě prováděli obě císařovy manželky.

I takoví patolízalové se kolem císařského paláce motali. Tomu se nedokázal vyhnout žádný politický systém.

Naštěstí ne každý důstojník zde byl neschopný patolízal.

„Dobrý večer, velkoadmirále,“ pozdravil ho muž v nažehlené uniformě viceadmirála a s nedostatkem vlasů, kterým Neufeldovi připomněl doktora Duncana. To však mezi nimi byla jediná podobnost. „Ještě jsem neměl tu příležitost vám poblahopřát.“

„Děkuji, admirále… Sharrigan, že?“

„Jsem rád, že si mě pamatujete, pane.“

„Vaše rázné akce před válkou v Kolonizovaném prostoru dostaly hodně publicity. Hepler zažádal Kasimir o ochranu zčásti díky tomu, jak jste si poradil s piráty, kteří ten svět ohrožovali.“

Sharrigan pokrčil rameny a od procházejícího číšníka vzal dvě sklenky šampaňského. „Jistě, s obtížným hmyzem není třeba mít slitování.“ Povzdechl si. „Byly to dobré časy, když jsem velel Polluxu. Ale na vaše skutky to nemá. Těším se, až popíšete přesně průběh bitvy o Taderas. Císař mě přizval na brífink, který pro něj pořádáte.“

„Budu rád. Kde jste byl od té doby, co jste odešel z Polluxu?“

„Vojenský atašé na Simeralu,“ řekl Sharrigan s úsměvem. „Mimo jiné jsem na recepci potkal i slavného admirála Tylera. Zajímavý člověk. Jeho postup u Argonautu a na Tristanu byl tak neortodoxní, až byl geniální. Astonští politici byli hlupáci, že s ním vyrazili dveře.“

Neufeld zdvořile přikývl. Proto Sharrigan neměl poslední dobou bojové velení. Když po vyhlášení války zavřeli kasimirské velvyslanectví, Direktorát ho určitě každý den vyslýchal ohledně všech detailů o Astonské unii a hlavně o jejích vojenských schopnostech. Sharrigan měl jedinečnou možnost analyzovat chování nepřítele z vojenského hlediska. Bojoví psychologové z jeho výpovědí budou nadšení. Stejně jako každý schopný velitel, který ho bude mít pod svým velením.

„Astoňané nám prokázali službu, když Tylera vyhodili,“ řekl po chvíli. „Jeden z nejlepších velitelů a oni ho uzemní.“

„To ano, nicméně já bych byl rád, kdybych se s ním mohl střetnout v boji,“ řekl Sharrigan téměř zasněně. „Slyšel jsem drby, že ho povolali do aktivní služby a pracuje teď na admiralitě.“

„Snad tam dlouho vydrží,“ usmál se Neufeld a upil šampaňského.

Přistoupil k nim snědý muž v uniformě komandéra, který se v tomto prostředí plném šlechticů a vysokých důstojníků, kteří ho převyšovali o celé světelné roky, pohyboval s naprostou přirozeností. „S prominutím, pánové. Jsem císařův vojenský atašé, komandér Ibn Fasim. Jeho Veličenstvo vás žádá, kdybyste se k němu mohli připojit v Zeleném salónku. Rád by s vámi něco probral, velkoadmirále.“ Podíval se na Sharrigana. „Vaše přítomnost je také vyžadována, admirále.“

Neufeld přikývl a mrkl na taneční parket. Adina se podle všeho dobře bavila a věděla, že císař ho tu nejspíš zdrží. Postará se o sebe.

„Dobrá, komandére, veďte nás.“

* * *

„Brífink“ bylo možná trochu silné označení. Když Neufeld a Sharrigan dorazili do Zeleného salónku, čekal na ně jen císař a Anna Stackowitzová, nemilosrdná ředitelka Direktorátu.

„Děkuji, že jste přišel, Richarde,“ uvítal ho císař. „Prosím, posaďte se, oba.“ Ukázal na Sharrigana. „Vás jsem pozval kvůli vašim zkušenostem na Simeralu, admirále. Budu rád, když přispějete s nějakým postřehem ohledně Astoňanů.“

„Děkuji, Vaše Veličenstvo,“ řekl Sharrigan. Jeho sebejistý úsměv trochu zamrzl. Nebyl zvyklý na přítomnost císaře jako Neufeld. Stále však kolem něj byla ta aura člověka, který ví, co dělá.

„Pro začátek nám, Richarde, prosím popište přesně svůj postup v bitvě o Taderas a své současné plány.“

„Jak si přejete, Vaše Veličenstvo.“ Neufeld se dal do výkladu. Popsal strategickou situaci v Kolonizovaném prostoru, své rozhodnutí pokračovat až na Taderas, než se nepřítel stihne zorganizovat. V několika stručných bodech zmínil nepřítelovu taktiku, svoji reakci, průběh bitvy i své využití nových technologií.

„A tak zbývající nepřátelské lodě ustoupily a guvernér Taderasu se vzdal,“ dokončil svůj výklad o půl hodiny později. „Generál Petraneus s pomocí Mortisů a 14. a 16. pěší divize ovládl důležité lokality na povrchu. Spousta astonských mariňáků se odmítla vzdát a vede guerillovou válku, ale to je pochopitelné. Nejsou v pozici, aby mohli způsobit nějakou reálnou škodu.“

„A jak jste postupoval s flotilou?“ zeptal se císař klidně.

„Většina zůstala na oběžné dráze. Poslal jsem malý odřad pod velením kontradmirála Dentera napadat astonské konvoje na trasách mezi Simeralem a Taderasem. Dva dny po bitvě k nám dorazil i titán Alexander komodora Sandhího. Ten jsem vyslal napadat konvoje v okolí Svendborgu. Touto dobou by se měl k flotile připojit i titán Caesar komodora Nirose, který vyšleme na podobné rychlé údery. Zbytek flotily je u Taderasu. Svazy KOS-5 a KOS-10 přišly o více než polovinu lodí a za bojeschopné bych je nepovažoval. Svaz KOS-9 je na tom o něco lépe, ale i tak je naše pozice zranitelná. Flotila je vysílená, zásobovací trasy se prodloužily a nejsem si jistý, jestli dokážeme Taderas dlouhodobě udržet. Proto jsem připravil několik záložních plánů a nechal je svému zástupci, viceadmirálu Berkelovi. V případě, že do soustavy přilétne astonská přesila, má Berkel instrukce zničit všechny orbitální a pozemní továrny na Taderasu, kontaminovat pole a ustoupit. Astoňané tak dostanou neproduktivní planetu, kterou budou muset chránit.“

Chvíli panovalo ticho narušované pouze tikáním starožitných hodin. Císař Neufelda pozoroval a potom pomalu přikývl.

„Udělal jste dobře, Richarde. Váš postup i vaše záložní plány jsou bezchybné.“ Opět se odmlčel, krátce pohlédl na Stackowitzovou a potom se opět ujal slova. „Nicméně... vaše dobytí Taderasu nám poskytlo příležitost, kterou si nemohu dovolit zahodit.“

„Vaše Veličenstvo?“ zeptal se Neufeld opatrně.

Císař mávl rukou. „Oba víme, že ve válce nevyhraje ten, který má na začátku víc lodí, ale ten, který dokáže rychleji nahrazovat ztráty. Máme výhodu, že naše ekonomika a válečný průmysl jede na plné obrátky, zatímco jejich se teprve probouzí. Dokážeme ztráty nahrazovat rychleji než oni. A pak je tu doktor Duncan. Jeho projekt s novým krycím názvem Fassbender dorazil do testovací fáze.“

Neufeld se zatvářil, jako by kousl do kyselého jablka, ale rychle se ovládl. Císař věděl, že nemá Duncana ani jeho výtvory rád, a tak se tím nemusel tajit. Nicméně bylo třeba zachovat určité dekorum.

„Jaký projekt, Vaše Veličenstvo?“ zeptal se Sharrigan zaujatě.

„To se dozvíte v pravý čas, admirále,“ řekl císař s pohledem upřeným stále na Neufelda.

„Nyní potřebuji, abyste zhodnotil naši strategickou situaci vy, Richarde.“

Neufeld se pomalu nadechl. To byla složitá otázka, ale císař vždy vyžadoval naprostou upřímnost. „Je velmi dobrá, Vaše Veličenstvo. Dosáhli jsme velkých vítězství, a pokud budeme pokračovat, máme možnost našeho nepřítele definitivně porazit. Pokud chcete znát můj názor, mám připravený plán pro útok na Sinaj. Druhá flotila splnila svou funkci existenční hrozby dokonale a vázala na sebe značnou část Astonského loďstva a prakticky celé Sinajské loďstvo. Jestli ji posílíme, můžeme ze hry vyřadit Sinaj stejně, jako jsme vyřadili Tarnów. První flotila mezitím bude mít čas na dozbrojení a nabrání sil.“

Opět ticho. Neufeld měl dojem, že se císař ošil. Určitě dobře zvažoval, co mu Neufeld řekl. Ale velkoadmirál už s nejvyšším pánem Kasimiru jednal dost často, aby věděl, že císař má jiný plán.

„Jako obvykle, vaší strategii není co vytknout,“ řekl císař. „Ale mám jiný plán.“

Neufeld na sobě nenechal nic znát.

„Sinaj bude těžší oříšek než Tarnów. Proto jsem zvolil jiný postup.“ Zpříma se na Neufelda zadíval. „Před třemi dny jsem vydal rozkaz svazu KOS-3, aby se připojil k vaší První flotile. Svaz KOS-8 k ní vypluje do týdne.“

Neufeld pozvedl obočí. To byly dva ze tří svazů Třetí flotily, jež bránila samotný střed císařství.

„Plánuji je včas nahradit tím, že oslabím svazy bránící jednotlivé planety a posílím Třetí flotilu na Kasimiru. Bude to dočasné oslabení, do roka budeme mít dost nových bitevních křižníků na čtyři operační svazy. Nicméně toto dočasné oslabení je nutné a může tuto válku ukončit.“ Císař se odmlčel a po chvíli pokračoval. „Richarde, chci, abyste okamžitě začal připravovat útok na Simeral.“

Neufeld se ostře nadechl. „Vaše Veličenstvo, nejsem si jistý, jestli je strategická situace vhodná.“

„Pokud nebude teď, nebude příštích několik let,“ řekl císař. „Pochopte, Richarde. Sinaj je lákavý cíl, ale Sinaj není klíčem k sektoru Hirano. Simeral ano. Je to střed Astonské unie, sídlí tam vláda, a pokud tam vpadneme a vymůžeme si kapitulaci celé Unie, Sinaj nebude mít jinou možnost než kapitulovat také. A díky našim novým rušicím sondám můžeme zabránit tomu, aby ze soustavy někdo prchl.“

Neufeld se přiměl k alespoň jednomu souhlasnému přikývnutí.

„Admirále Sharrigane, myslíte si, že Astoňané budou bránit svou domovskou planetu, nebo ustoupí jako u Taderasu?“ zeptal se císař.

Sharrigan na okamžik mrkl na Neufelda a potom se otočil zpět k císaři. „Budou planetu bránit. Je to pro ně symbol. Neutečou a budou bojovat i proti velké přesile. Pro spoustu z nich to bude Moskva.“

Stackowitzová zamrkala. „Moskva?“

„Hlavní město Ruska předkosmické Země,“ vysvětlil Sharrigan s úsměvem. „,Není kam ustoupit, za námi je Moskva.‘ To řekl Stalin v roce 1941, když německá armáda stála před jeho hlavním městem. Astoňané to budou vnímat podobně. A to bude naše výhoda.“

Neufeld se přiměl začít uvažovat, i když se mu ten plán nelíbil. Sharrigan měl v tomhle pravdu. Jenže…

„Budeme tím hodně riskovat, Vaše Veličenstvo,“ řekl na rovinu. „Rušicích sond nemáme dost, abychom zabránili komukoliv uprchnout z planety. Ani zdaleka ne. Pokud prohrajeme, přijdeme nejen o Simeral, ale v tu chvíli nebudeme moci udržet ani Taderas.“

„Bojíte se riskovat, velkoadmirále?“ zeptala se Stackowitzová s náznakem nechuti.

„To si vyprošuji,“ řekl Neufeld a podařilo se mu udržet si klidný hlas. Stackowitzová a její pošuci z Direktorátu se specializovali na špionáž, o vojenských reáliích ale nevěděli nic. To by Neufeldovi za normálních okolností nevadilo, kdyby se lidé od Direktorátu – a Stackowitzová obzvlášť – nechovali, jako by vojsko bylo jen jedním z nedůležitých pěšáků v jejich hře. Stejně jako Sharrigan nebo jejich nepřítel, admirál Tyler, i Neufeld byl student historie a věděl, že jisté špinavější praktiky patří ke každé válce. Jenže některé praktiky mu nešly pod kůži. Jako například projekt Sféra, což bylo systematické vymývání mozků a kondiciování lidí pro propagační účely. Šlo o archaičtější metodu než hrubé a snadno odhalitelné mozkové štěpy, které se používaly dřív. S moderními objevy v psychologii dokázali nyní odborníci z Direktorátu zajatcům efektivně vymýt mozek a naprogramovat je pro konkrétní účely. Neufeldovi bylo nepříjemné, když zachmuření specialisté Direktorátu tohle aplikovali na guvernéra Petera Camomila z Taderasu a za pár týdnů z něj udělali mluvící loutku schvalující kasimirskou invazi. Podobný osud postihl i několik dalších významných hodnostářů a vojenských velitelů, kteří padli na Taderasu do zajetí. Ale autoři projektu Sféra měli ještě dalekosáhlejší plány. Druhý stupeň počítal s tím, že naprogramují lidi na spící agenty. Proces se zatím zkoušel pouze na vězních a Neufeld slyšel, že se dosahuje slibných výsledků. Víc ale netušil. Trestanci byli všichni uvězněni za zločiny proti císařství a mnozí možná podobné experimenty dokonce preferovali před pracovními tábory – nebo v případě vězeňkyň před oplodňovacími stanicemi.

Nebo možná také ne.

Neufeld si uvědomil, že už dlouho mlčí, a Stackowitzová ho pořád propalovala pohledem, i když ten plamen v jejích očích pohasínal. Neufeldovo zamyšlení ji vyvedlo z míry.

Je vidět, že neschopnost udržet myšlenku má svá pozitiva, pomyslel si Neufeld a potlačil úšklebek. Potom řekl nahlas: „Poukazuji jen na možná úskalí císařova plánu, což má dobrý velitel dělat.“

„Máte pravdu, Richarde,“ souhlasil císař. „A naprosto vaše obavy chápu. Nicméně strategická výhoda je na naší straně a je nutné toho využít. Simeral je možná jedna z nejlépe chráněných planet – možná dokonce ta nejlépe chráněná – ale je možné ji dobýt. Zvlášť s projektem Fassbender.“

Neufeld pomalu přikývl. Rozhodnutí padlo, císařův názor nezmění. Musí z něj vytěžit maximum. „Jak mám projekt doktora Duncana využít?“

„To je zcela na vás. Je to vaše operace,“ ujistil ho císař. „Kdy se můžete připojit zpět k První flotile? Nechci vás honit, určitě rád strávíte čas se svou rodinou, ale nemůžeme nepříteli nechat mnoho času na oddech.“

„Vyrazím, kdy bude potřeba, Vaše Veličenstvo.“

„Dobrá, v tom případě budu rád, když vyrazíte do konce týdne spolu se svazem KOS-8.“

Neufeld opět přikývl. „Ano, ale poletím napřed, vezmu si fregatu, abych byl u svého štábu co nejrychleji. Předtím jim pošlu depeši s instrukcemi.“

Bude muset nechat dva poškozené svazy na Taderasu a sám poletí s čerstvými posilami a svazem KOS-9. K tomu výtvory doktora Duncana a nové rušicí sondy. A proti nim Domovská flotila Simeralu, zatím se skládající ze dvou svazů. A obranný prstenec planety složený z desítek platforem s odpalovači seekerů.

Nebude to snadná bitva, ale půjde to.

„Vy, admirále Sharrigane, dostanete odřad deseti lehkých křižníků třídy Átreus a zamíříte s nimi na planetu Julianne. Tam dostanete další instrukce od doktora Duncana.“

„Lehkých křižníků, Vaše Veličenstvo?“ zeptal se Sharrigan zaraženě.

„Ano, vězte, že brzy dostanete velení, které bude odpovídat vaší hodnosti.“ Císař se obrátil zpět na Neufelda. „Co na to všechno říkáte, Richarde?“

Neufeld se zhluboka nadechl. „Nebude to snadné, Vaše Veličenstvo, ale půjde to. Zaútočíme na Simeral.

A dobudeme ho.“

6.

„Cože udělala?“

„Kapitán Evansová zajala dvě kasimirské fregaty, pane,“ řekl z reproduktoru hlas kontradmirála Clauda Taboriho. „Bez jakýchkoliv ztrát na obou stranách.“

Viceadmirál Sun Lin-shin potřásl hlavou. „Ta ženská má ale nervy. A to se nezbavila toho vzezření vyjukané školačky.“

„Výraz školačky má, ale vyrostla jí páteř a vyztužila se kiriem.“

Sun se zasmál.

„Jak dlouho se tu zdržíme?“ zeptal se Tabori.

„Minimálně několik dní. Během letu se stanice držela, ale objevily se další desítky drobných škod. Trup na takovou cestu nebyl nikdy stavěný. Musí se to opravit.“

„Chápu, pane.“

„Dám instrukce kapitánu Bransonové, aby připravila můj odřad na opuštění doku. Zaujmeme obranné postavení a potom bude váš odřad moci přistát.“

Oba muži si zvykli říkat skupinám pod svým velením „odřad“. Technicky byli stále operační svaz Zeta, ale s osmi bitevními křižníky a doprovodem byli sotva operační skupinou, kterou Sun rozdělil na dva odřady. Jeden byl cestou ukotvený u stanice a druhý zajišťoval soustavu, kam stanice dorazí. Při každé zastávce se střídaly.

„Jakmile zakotvíte, chci, abyste se sešel se mnou a mým štábem. Vezměte i svoje lidi. To je zatím vše.“

„Rozumím, Iron Hand konec.“

Sun ukončil spojení a otočil se k ženě, která seděla naproti stolu v pohovce.

„Slyšela jsi to? Dvě fregaty. A kapitán Evansová ještě nechala vaše lidi, aby je zajistili a obsadili.“

„Slyšela, alespoň malé zadostiučinění.“ Marie Nowická, velící důstojnice stanice Albatros, se usmála a zamířila k Sunovi. „Tohle by šlo označit za naše první opravdové vítězství.“

„Vítězství zažíváme každý den, co je tvoje stanice v bezpečí,“ usmál se Sun, ale Nowická zavrtěla hlavou.

„To je vítězství pro mě, ale ne pro starého válečného vlka, jako jsi ty, že? Ty potřebuješ být ve víru boje.“

Sun zavrtěl hlavou. „Nepotřebuju. Ale bohužel je to často nutné. Po půl roce schovávání je příjemné dostat pár nepřátelských lodí. Tím spíš, že nám padly do rukou nepoškozené!“

Nowická přešla ke skleněné skříňce, kterou měla zabudovanou ve stěně své kajuty, a vytáhla z ní lahev vodky Svarožić. „Myslím, že to si žádá přípitek, nemyslíš?“

Nalila oběma panáka a přiťukli si. „Na mnohá další vítězství pro starého vlka Suna,“ řekla a usmívala se.

Sun do sebe kopl panáka a potřásl hlavou.

Ani jeden z nich nevěděl, čemu budou muset čelit, aby se její přípitek vyplnil.

* * *

Problémy nastaly přesně o jedenáct hodin později, když do soustavy přiletěla fregata, kterou Sun vyslal vyzvednout zprávy z fronty pravidelně posílané admiralitou na tajné místo. Místo, které si Sun mohl dovolit ignorovat, kdyby mu rozkázali odletět pryč. Jenže sonda nepřivezla žádné takové rozkazy.

Zato přivezla velmi špatné zprávy.

„Dobyli Taderas?“ zeptal se kapitán Ali Bassam přiškrceným hlasem a Sun přikývl.

„Před třemi týdny. A těžko říct, kdy – a jestli vůbec – budou naši schopni ho dobýt zpátky.“ Rozhlédl se po důstojnících shromážděných ve vlajkové poradní místnosti na palubě Indomitable. Kromě jeho štábu zde byla ještě kapitán Bransonová a admirál Tabori se svým štábem.

Komandér Raymond Davidov vypadal nejvíc přepadle. Sun si pamatoval, že jeho operační důstojník se na Taderasu narodil.

„Jak se to mohlo stát?“ ptal se komandér Julio Cassera.

Sun pokrčil rameny. „Měli přesilu, více zkušeností, lepší taktiku... záleží na tom? Přišli jsme o Taderas.“

„A co budeme dělat?“ zajímal se Davidov, který konečně našel hlas.

„Co můžeme dělat?“ zeptal se Tabori spíše řečnicky. „Je nás pár, hlídáme pomalou stanici a přehnala se přes nás nepřátelská linie. Kolem je válka, kde bojují desítky bitevních křižníků, a my jich máme osm a za plně bojeschopný bych radši nepovažoval ani jeden. Naší misí je hlídat stanici Albatros, víc udělat nemůžeme.“

„Souhlasím,“ přidal se Bassam. „Tohle na naší misi nic nemění.“

Sun mohl těžko něco namítat proti Taboriho logice. Nemohli nijak ovlivnit strategickou pozici, nemohli osvobodit Tarnów, natož Taderas. Měli jen stanici, kterou musejí střežit. Sun věděl, že v Astonské unii budou nyní sílit hlasy volající po tom, aby Sun nechal stanici Albatros svému osudu a vrátil se s operačním svazem domů.

Doufal, že takový rozkaz nikdy nedostane. Pro důstojníka jeho seniority by bylo opravdu smutné, kdyby musel neuposlechnout rozkazy.

Ale chápal i Davidova. Bylo těžké tu sedět a nedělat nic. Nemluvě o tom, že morální dopad na jeho lidi bude obrovský. Více než deset procent astonských astronautů pocházelo z Taderasu. A ti právě přišli o domov.

Ale co mohou dělat? Tabori měl pravdu. Je jich málo, přehnala se přes ně fronta a výsledek války nemají jak ovlivnit.

Zarazil se.

Přehnala se přes ně fronta…

Přejel si rukou po krátce zastřižených černých vlasech a potom si promnul si bradku a uvědomil si, že na něj jeho podřízení hledí.

„Na naší misi se nic nemění. Musíme chránit stanici Albatros, to je náš cíl.“ Tabori přikývl, Bassam si oddechl a Davidov vypadal o něco sklesleji.

Ještě chvíli mlčel a téměř mohl cítit, jak se mu v hlavě rozjíždějí kolečka a jeho mozek přemýšlí.

„Navrhuji poradu odložit,“ řekl po chvíli. „Sejdeme se tu znovu na konci směny Delta.“

* * *

„Vivian!“

Vivian se usmála, když viděla, jak se k ní skrz dav lidí v příletové hale na stanici Albatros blíží Fred Boren.

„Ahoj, Frede,“ pozdravila ho a on jí místo podání ruky jemně pohladil předloktí. Vivian netušila, co to spolu vlastně mají; těžko tomu šlo říkat vztah. Od bitvy u stanice Albatros se pravidelně scházeli a mluvili a… to bylo vlastně všechno. Nevěděla, jak tomu říkat. Kdyby Fred věděl, jak málo zkušeností s těmito věcmi má, nejspíš by byl velice překvapen.

Vivian byla vychovávána v rodině s názorem „nejdřív kostel, potom postel“. Nebrala to zdaleka tak vážně jako její matka, která jí neustále někoho dohazovala. Nicméně starých návyků se člověk zbavuje těžko.

„Tak, kam půjdeme tentokrát? Zase ke Kalichu?“ zeptal se s úsměvem, když si odbyli běžné úvodní věty na zahájení konverzace. Scházeli se sice pravidelně, ale většinu času byli na svých lodích a možnost schůzky měli jen, když byli u stanice. To poslední dobou nebylo moc často.

„Změna plánu,“ řekl Fred bez obalu. „Než jsem odešel z Resolute, volala mi kapitán Bransonová. Chce se s námi oběma sejít. Prý něco kvůli Taderasu. Chtěla zavolat i tobě, ale už jsi nebyla na palubě.“

Vivian pozvedla obočí. S Bransonovou a Fredem sloužila na Ardentu. Že by se Bransonová chtěla sejít se starými kolegy astronauty? Ale jak to souviselo s Taderasem? O dobytí Taderasu se dozvěděl celý svaz před několika hodinami a zavládla stísněná atmosféra. Vivian sama tomu nemohla uvěřit, natož někteří její mladí podřízení. Jenom na Arbiteru se muselo řešit několik kázeňských problémů s členy posádky pocházejícími z Taderasu. Vzali to těžce.

„A co jsi kapitánovi řekl?“ zeptala se.

Fred pokrčil rameny. „Řekl jsem, že se tě zeptám. Vím, že jsme chtěli být sami, ale…“ Pokrčení ramen pro velký úspěch zopakoval a Vivian přikývla. Podobná pozvání se neodmítají.

„Máš pravdu. Měli bychom ji asi navštívit.“

„Čeká nás v restauraci Legenda na Severní promenádě.“

„Dobře, pojďme.“

Cesta vnitrostaniční dopravou jim utekla rychle. Začala hovorem o akci proti dvěma kasimirským fregatám, ale brzy se stočila na více osobní a často nesmyslné rozhovory. Vivian netušila proč, ale bavilo ji povídat si s Fredem, ať už bylo tématem hovoru cokoliv; včetně zažívacích potíží jeho strýce Textera, což bylo téma, u kterého Vivian opravdu neměla ponětí, jak k němu došli.

Když v restauraci našli kapitána Bransonovou, bylo z jejího výrazu jasné, že je nepozvala jen z čisté zdvořilosti.

„Vivian, Frede! Posaďte se.“ Usmála se, ale v jejích očích moc smíchu nebylo. „Gratuluji vám oběma za tu akci s fregatami. Tarnówané jsou z toho nadšeni. Stejně jako admirál Sun. Co si dáte k pití?“

Objednali si a Bransonová se obrátila na Freda. „A vy jste prý na Resolute udělal kus práce, Frede. Všichni mluví o tom, jak kapitán Urkasan dobře vycepoval posádku Superioru potom, co ztratili předchozího velitele, ale nikdo nemluví o tom, jak dobře jste to vy zvládl jako Urkasanův nástupce. Převzít jen tak velení není lehké, já vím, zvlášť když jste předtím nevelel ani fregatě. Ale podařilo se vám to dobře.“

„Děkuji, madam.“ Fred Boren byl potěšen tím přívalem chvály od bývalé velitelky a Vivian se mu nedivila. Sama s Bransonovou sloužila jen krátce, ale poznala, že ta žena si umí získávat podřízené.

Jídelní automat dovezl pití k jejich stolu a Bransonová se usmála, zatímco uchopila svou skleničku. „Všechno je jednou poprvé, Frede. Já také velím svému prvnímu bitevnímu křižníku.“

„Ale vy jste předtím měla zkušenosti s velením – kolika, čtyř lodí?“

„Pěti. Ale to nevadí. Princip je stejný. A už na Ardentu mi bylo jasné, že máte budoucnost, Frede. I když vy jste to nevěděl. Z vás jsem měla podobný pocit, Vivian, i když jsme spolu na té lodi nebyly tak dlouho.“ Její hlas se u posledních pěti slov nepatrně zatřásl a kapitán se pomalu nadechla.

Vivian poznala, že jejich bývala velitelka už nechce předstírat nezávaznou konverzaci.

„Proč jste nás sem pozvala, madam?“

Bransonová se usmála jako někdo, kdo v dobrém vzpomíná na mrtvého. „Četla jsem výpis ztrát z bitvy o Taderas. Ardent byl zničen.“

Vivian a Fred se na sebe podívali a chvíli nebyli schopni slov. Tohle Vivian nenapadlo. Ztráty lodí a lidí v téhle válce zatím vnímala jako něco spíš akademického.

Ale tos neměla. Viděla jsi umírat přátele. V Hunském prostoru, na Tristanu, u Albatrosu. To sis myslela, že tady se vás ta okolní válka netýká?

„Myslela jsem, že byste to chtěli vědět,“ pokračovala Bransonová. „A chtěla jsem společnost.“

„Byl někdo ze staré posádky na palubě?“ zajímal se Fred.

„Nikdo, o kom vím. Už je to šest let, za tu dobu se posádka nejspíš obměnila úplně. Ale…“

„Víme, jak se to stalo?“ zeptala se Vivian.

„Nic světoborného nebo hrdinského. Prostě jedna z mnoha ztrát ve velké bitvě.“ Bransonová potřásla hlavou a vzdychla. Každý astronaut věděl, že loď není jenom kus železa, ale že je to živá entita. A nikdo to nevěděl líp než kapitán.

„Byla to dobrá loď,“ zašeptal Boren.

„Byla to ta nejlepší loď.“ Bransonová opět chvíli mlčela a potom pozvedla svou sklenici s červeným šijanským vínem. „Na Ardent. Nejlepší loď flotily.“

„Na Ardent,“ přidali se Vivian a Fred. Fred měl také víno, zatímco Vivian si objednala čaj. Ale přípitek byl přípitek, ať už byl nápoj jakýkoliv.

Bransonová odložila sklenici a melancholicky se usmála. „Když jsem poprvé převzala velení na Ardentu, pamatuji si, že po celé lodi byl takový divný zápach. Zbláznila se čistička vzduchu a po celé lodi se táhl smrad připomínající plesnivý sýr. Komandér Dumas byl celý rudý. To nebyl způsob, jakým chtěl přivítat nového kapitána, tím spíš, že mě znal už z dřívějška, a tak…“

Seděli u stolu, objednávali si další pití a dělili se o historky z jejich staré lodi, která se stala jednou z mnoha ztrát této války.

* * *

„Kowalski, nechcete příště nepřítele pozvat rovnou i na čaj?“ zajímal se kapitán Plesinger jedovatě, když se Michael svlékal z výstroje v šatně na palubě Buviny.

Podíval se na svého nadřízeného. „Co tím myslíte, pane?“

„Nedělejte ze sebe blbce, vím, že jste se mohl přetrhnout, abyste těm kasíckejm zmetkům projevil co největší zdvořilost. Opravdu doufám, že někdy pochopíte, že tihle hajzlové jsou nepřátelé, a podle toho se k nim musíme chovat.“

Michaela napadlo tisíc věcí, které by mohl říct. Ne všechny by byly vhodné při konverzaci s nadřízeným. Nakonec použil jenom neofenzivní „Ano, pane.“

Plesinger si ho ještě několik sekund měřil, asi aby dal svému „dramatickému varování“ náležitou váhu, a potom přikývl. „Dobře, řekněte svojí četě, ať se spakuje. Máme se hlásit zpět na Kutlvašrovi, major Bregović chce vyslechnout všechny důstojníky a potom se nejspíš budeme dělit o naše zkušenosti se zbytkem praporu a možná i pluku, protože jsme jedna z mála tarnówských jednotek, která prošla bojovým nasazením, i když to bylo jen prosté zajištění lodi. Takže svým lidem vysvětlete, co se od nich čeká.“

„Jistě, pane.“

„Tak pokračujte.“ Plesinger odešel z šatny a Michael se rozhlédl po ostatních mariňácích, kteří se tu převlékali. Kapitán nejspíš neuctíval zásadu, že podřízení důstojníci se kritizují v soukromí a ne před mužstvem. Pár Michaelových mariňáků se snažilo zakrýt škodolibost, ale spousta jiných si o kapitánovi myslela své.

Jako Saul Kazir. Ten rozhodně nezapomněl na to, když Michael prostřelil zajatému vědci koleno, aby ho přiměl dát jim důležité informace. To bylo v hoře Avalon. Krátce potom, co zemřela Miranda Šarílová…

Michael se pousmál, ale v jeho očích byla jistá hořkost.

Miranda.

Potřásl hlavou a dál se převlékal.

* * *

„No, tak jak jsem na tom, doktorko?“ zeptal se Nikolai Wright, zatímco si oblékal sako uniformy.

Doktorka Leafcourtová, hlavní lékařka Arbiteru, se dívala na monitor s výsledky a mlčela.

„No tak, doktorko, nemusíte hledat slova. Jak jsem na tom, už víme oba. Spíš potřebuji vědět, jak dlouho.“ Wright si dopnul uniformu a podíval se na lékařku. Veškeré stopy po humoru z jeho tváře vymizely. „Jak dlouho?“

Leafcourtová vzdychla. „Víte, že u van Leeuenova syndromu se to těžko odhaduje. Většina vašeho příčně pruhovaného svalstva je zasažena, ale nic se neprojeví, dokud nepřijde druhé stadium. A to se nemůže vědět přesně.“

„A kdybyste to měla odhadnout?“ zeptal se Wright.

Leafcourtová zavrtěla hlavou. „Půl roku až rok. Blíž to neupřesním.“

Wright přikývl. Věděl, že žije ve vypůjčeném čase. Věděl to ještě předtím, než Arbiter opustil Harunu. Ještě než začala válka.

Tehdy se nenechal uvolnit ze služby ze zdravotních důvodů, i když jeho manželka z toho byla velice roztrpčená. Dokonce by to odmítl i teď, kdyby mu to nabídli.

Ale to nic neměnilo na tom, že je jedna velká otázka, jestli se dožije návratu na Harunu, než skončí tahle hlemýždí odysea přes Kolonizovaný prostor.

„Vojáku, vrať se zpátky z válek k nám,

že pravá láska nejsem dávno vím!

Povím ti pravdu – bolest již nevnímáš,

mohl bys snadno mou lásku mít.

Pravá či nová?

A novou radši mít,

když mrtvý tu nevstal, tak osuš si svou tvář,

že pravá láska on je můžeš říct.“{1}

Leafcourtová zamrkala. „Cože?“

„Ale to nic. Jen bilancuji svůj život.“

„Básničkami?“

„Každý máme svůj způsob,“ řekl Wright a smiřoval se s tím, že domů se z války už nevrátí.

Van Leeuenův syndrom byla daň, kterou lidé platili za genetické vylepšení, kterého se dostalo kolonistům mířícím ze Země do sektoru Hirano a které přenášeli na další generace. Tohle degenerativní svalové onemocnění bylo velice vzácné, ale to byla chabá útěcha pro nešťastníka, který ho dostal. Neexistoval žádný lék, šlo pouze omezenými prostředky oddalovat nevyhnutelné. V první fázi člověk pouze věděl, co má za nemoc, ale jinak ho to nijak neovlivnilo. V druhé fázi začne ochabovat příčně pruhované svalstvo. Většinou několik týdnů potom následuje třetí fáze, kde ochabne i veškeré hladké svalstvo včetně srdce a prakticky všeho důležitého. Potom pacient zemře. Moderní lékařská věda sice dokázala s kybernetickými implantáty dát lidem nové končetiny, ale nebylo možné vyměnit celou svalovou soustavu.

„Řekl jste to kapitánovi?“ zeptala se Leafcourtová, když se ticho natahovalo, a Wright přikývl. „Krátce po odletu ze Simeralu.“

Leafcourtová nejspíš čekala, že se jí podaří Wrighta trochu rozpovídat – ráda zaskakovala za lodní psycholožku – ale evidentně se jí to nedařilo, a tak pouze vytáhla ze skříňky krabičku tabletek a podala je Wrightovi. „Tohle berte ráno a večer. Je to silnější verze M-lixu. Snad se nám podaří proces trochu zpomalit.“

Wright pouze přikývl, ale jeho koutky se zvlnily do smutného úsměvu, když doktorka použila slovo nám. Bohužel, ona mu už víc nepomůže. Je to jeho boj. Ale nic víc mu říct nemohla.

O dvě minuty později byl už na chodbě a mířil na můstek, když za sebou uslyšel známý hlas.

„Komandér-poručíku Wrighte! Komandér-poručíku!“

Wright se zastavil, potlačil povzdech a otočil se k mladičkému důstojníkovi, který se k němu blížil důstojným, ale rázným krokem. „Ano, podporučíku Borelli?“

Borelli se jako obvykle tvářil, že má víc energie než tři Wrightové. „Pane, mám pro vás vypracovanou zprávu o kompatibilitě kasimirských seekerů, jak jste chtěl. Většina jejich střel je typ 6c, který lze upravit pro naše odpalovače. Starší typy 6b a 6a nejsou tak kompatibilní, ale technici na stanici Albatros z nich alespoň mohou získat nukleární hlavice a nejspíš kolem nich postavit novou schránku, která kompatibilní bude.“

Wright si nebyl jistý, jestli se Borelli během svého proslovu vůbec někdy nadechl. „Děkuji, podporučíku,“ řekl a přijal od něj datapad. „Neměl by to vidět spíš komandér-poručík Samir?“

„On mě za vámi poslal, pane. Komandér Boren chtěl, abyste viděl naše závěry, které posíláme admirálu Sunovi.“

A nejspíš si Boren a Samir chtěli oddechnout. Kolem vás musíme všichni zrychlit tempo, abychom vám stačili, pomyslel si Wright, ale nic neřekl. Koneckonců, Borelli se už trochu povznesl nad to zbožné obdivování kapitána Evansové. Na druhou stranu... od té doby se mu zdál ještě aktivnější a snaživější než předtím.

„Komandér Boren je ještě na palubě?“ zeptal se po chvíli. Komandér Boren se vrátil na Arbitera spolu s kapitánem a dohlížel tu se Samirem a Borellim na poslední zkoušky na kasimirských střelách.

„Ano, pane. Říkal, že se ještě půjde rozloučit s kapitánem, než odejde na svou loď.“

„Dobrá, podporučíku, děkuji za vaši zprávu. A teď byste měl jít. Pokud se nemýlím, za dvacet minut začíná směna Delta a vy musíte být na můstku.“

„Ano, pane.“ Borelli se na patě otočil a zamířil k výtahu. Nejspíš si do začátku směny ještě stihne ostříhat nehty, oholit se, umýt se a vzít si čistou uniformu a doběhnout včas na můstek.

Alespoň někdo z nás má energie na rozdávání.

* * *

Vivian seděla před monitorem v kanceláři a po tvářích jí tekly slzy, zatímco na displeji četla seznamy mrtvých.

Předtím po tom nepátrala, ale po rozhovoru s kapitánem Bransonovou se rozhodla podívat se na seznam ztrát od začátku války. Zničení Ardentu ji zasáhlo a čekala, že na seznamech ztraceného personálu najde nějaká známá jména.

Ale nikdy nečekala, že jich najde tolik. Několik přátel, hodně známých, i spousta lidí, které někdy jenom potkala, na které se usmála na chodbě admirality nebo ve výcvikovém středisku a jejichž tvář si zapamatovala. A kteří už nebyli mezi živými.

Panebože, je jich tolik.

A tak seděla u monitoru a četla si seznamy ztrát, zatímco jí límec uniformy promáčely slzy. Tak ji našel Fred Boren.

Mariňák u dveří ho nejspíš vpustil a věděl, že se má diskrétně zase stáhnout. Boren se nepovažoval za sociálně nejbystřejšího člověka, ale věděl, kdy je lepší mlčet. Pouze přistoupil k Vivianině křeslu a jemně ji vzal kolem ramen, zatímco ona tiše plakala.

„Je jich tolik,“ zašeptala.

„Já vím. Už jsem pár těch seznamů viděl.“

„Znám tam tolik lidí.“ Ukázala na monitor. „Se Sommervillem jsem byla v letecké škole, Krillová byla mechanička u mojí první perutě, Potter byl manžel mojí kopilotky, Braun byl pilot raketoplánu na Rangeru…“ otřela si vlhké oči. „A ty, které neznám, jsou často ještě horší. Vím, že za každým jménem je nějaký osud …“

„Já vím, já vím,“ přitakal Boren konejšivě.

„Bitvy jsem už zažila. Měla bych se s tím umět líp srovnat.“

Boren jen zavrtěl hlavou. Každý jednou podlehne. Nezáleželo na tom, jestli katalyzátorem je smrt nejlepšího přítele, mrtví podřízení nebo seznam ztrát. V tuhle chvíli voják nepláče pro nikoho konkrétního, pláče pro všechny. Vivian nebyla výjimkou.

Stiskl ji pevněji a ona položila svou ruku na jeho.

„Co by asi řekl Borelli, kdyby mě tu viděl?“ nadhodila Vivian a mezi slzami se objevil náznak úsměvu.

„Řekl by, že jeho kapitán je člověk.“

„To je. Otázkou je, jestli člověk bude stačit na to, co se na nás chystá.“

* * *

„Dámy a pánové, učinil jsem rozhodnutí,“ řekl Sun shromážděným důstojníkům. Všichni na něj hleděli poněkud obezřetně a přemýšleli, s čím asi jejich velitel přijde.

„Myslím, že v současné době si nemůžeme dovolit jen pasivně přihlížet a schovávat se, zatímco kolem zuří válka,“ pokračoval Sun. „Naším hlavním úkolem je chránit stanici Albatros, ale ta je většinu času v mimoprostorovém okně, a my máme tu neuvěřitelnou výhodu, že se přes nás přehnala fronta.“

Důstojníci mlčeli a nejspíš usoudili, že v tuto chvíli je vhodné čekat, až admirál dokončí myšlenku, než začnou klást nějaké dotazy. Tedy, usoudili to všichni až na kapitána Bassama.

„Pane, o tom jsme už mluvili. Co můžeme udělat? Nic! Je nás málo a nemáme jak způsobit nepříteli nějaké závažné škody. Nemůžeme zvrátit průběh války.“

„Nemusíme měnit průběh války ani páchat velké škody.“ Sun zavrtěl hlavou. „Máme ovšem příležitost... Všechny kasimirské hlavní flotily jsou už mimo Kolonizovaný prostor – data získaná ze zajatých fregat to potvrzují. V Kolonizovaném prostoru mají spoustu základen a velké okupované území, které musejí bránit. Jejich zajišťovací jednotky jsou rozprostřeny řídce.“

„Takže chcete podnikat útoky udeř a uteč?“ ptal se Tabori.

„Ale to je nesmysl! Něco takového ničemu nepomůže a nás to může odhalit,“ namítal Bassam.

„Jak nás to může odhalit? Kasimiřané vědí, že tu někde jsme, a nejspíš usoudili, že mají důležitější starosti než nás pronásledovat. Ignorují nás, protože nás nepovažují za hrozbu.“ Sun vycenil zuby. „A to bude naše výhoda.“

„Pane, myslím, že…“

„Tohle není otevřeno debatě, kapitáne. Učinil jsem rozhodnutí. Na naší obranné misi se nic nemění, polovina svazu poletí ukotvená u stanice, zatímco druhá pro ni zajistí příletovou soustavu. Ale ta druhá polovina bude mít ještě další věci na práci.“ Pozvedl ze stolu datapad. „Z dat, která jsme získali ze zajaté fregaty Théby, jsem vytipoval několik vhodných cílů pro naše útoky.“

„Pane, pořád se domnívám, že...“ zkusil to ještě jednou Bassam, ale Sun ho zpražil pohledem, než stihl dokončit větu. Bassam měl právo s rozkazem nesouhlasit, ale už dvakrát mu bylo nadřízeným jasně řečeno, že se rozhodl. Sun mu to nehodlal říkat potřetí.

Naštěstí nemusel. Bassam pochopil, že se pustil na tenký led, a něco v Sunovo očích naznačovalo, že by ho moc rád nechal propadnout do studené vody. Zmlkl a admirál se obrátil na komandéra Davidova. „Taderas sice nepomůžeme osvobodit, ale myslím, že pomsta se nám také hodí.“

Davidov se usmál. Jeho první opravdový úsměv od doby, co se dozvěděl o Taderasu.

„Nemluvě o tom, že na domácí půdě budou mít naše akce pozitivní ohlas,“ řekl Tabori. „Potřebujeme úspěšné ofenzívy. Nebo alespoň útoky.“

„Souhlasím. První sadu útoků povede můj odřad, zatímco vy budete u stanice, admirále,“ rozhodl Sun. „Vzal bych si navíc Arbiter, budu potřebovat jeho nadsvětelné stíhačky. A k tomu ještě pěchotní transportéry.“

„Chcete útočit i na pozemní cíle?“ ptala se kapitán Borodina, Taboriho náčelnice štábu.

„Opět jen v rámci rychlých útoků.“ Sun vložil datový čip do počítače před sebou a vyvolal uprostřed stolu hologram Kolonizovaného prostoru. „Všechno ale bude záviset na plánu, který se mnou vytvoříte. Napadá mě několik potenciálních cílů, takže bych rád znal vaše názory. Jedním je soustava Pakuuni, kde mají Kasimiřani zásobovací stanici…“

Dal se do výkladu a jednotliví důstojníci se postupně zapojovali do debaty. Bassam se zapojil jako poslední, ale také přispíval se svými postřehy.

Po půl roce jim skončilo skrývání. Přišel čas dát Kasimiřanům okusit trochu jejich vlastní medicíny.

7.

Pokud na své funkci Sean Everett Tyler něco nesnášel, tak to byla vynucená účast na jednáních kongresu. Jako studentovi historie mu to až příliš připomínalo gladiátorské zápasy, kde členové admirality plnili roli gladiátorů a senátoři byli lvi.

Strategii a řízení války naštěstí nemuseli řešit s kongresem, ale jen s prezidentem a jeho kabinetem. To sice nebyla žádná výhra, ale alespoň u toho bylo méně lidí. Ne jako teď.

Astonský unijní senát měl sto dvacet členů, dvacet z každé členské planety. V současnosti jich zde bylo přítomno sto dva, nejvíce senátorů chybělo z Taderasu – devět jich bylo na planetě v době kasimirského útoku a nyní byli v rukou císařství. Unie o těchto devíti senátorech zatím neměla žádné zprávy. Ale vzhledem k tomu, jak dopadl guvernér Taderasu, Peter Camomile, je asi nepotkalo nic dobrého.

Všichni byli překvapení, když se několik týdnů po dobytí Taderasu guvernér Camomile objevil v celoplanetárním vysílání. Ještě překvapenější byli, když začal otevřeně schvalovat kasimirskou invazi, nabádat lidi ke klidu a vysvětlovat svou „změnu postoje“, když si uvědomil, že válka je zbytečná, protože kasimirský císař chce jenom stabilitu. To byl důvod, proč vpadl do Kolonizovaného prostoru a proč kvůli němu šel do války s Obrannou aliancí. Camomile připustil, že s císařem a jeho metodami ve spoustě věcí nesouhlasí, ale přesto má za to, že podřízení a smlouva s císařstvím je menší zlo než pokračování války, která bude stát další miliony životů.

Tylerovi i většině ostatních bylo jasné, že Kasimiřané Camomilemu něco udělali. Vymyli mu mozek pomocí nějaké chytré kombinace drog a mentálního kondiciování nebo mu možná nasadili i staré známé mozkové štěpy, jenže ty se snadno odhalí a nikdo to nepoužíval už dvacet let. Admiralitní psychologové a psychiatři dokonce potvrdili, že Camomile není sám sebou, když provedli rozbor videozáznamů a sledovali jeho řeč těla – a hlavně jeho oči. Camomile byl jenom mluvící loutka.

Toto zjištění bylo zveřejněno, ale to nezabránilo desetitisícům aktivistů po celé Astonské unii začít lobovat za mír, protože „Camomile má přece pravdu a vláda schválně tvrdí, že je nepříčetný, aby smetla jeho argumenty ze stolu a dál pokračovala ve válce“. Tito lidé byli menšina, ale bohužel byli slyšet.

Výsledek pro tato zasedání senátu byl ten, že přítomní senátoři se jednak cítili pod tlakem ze všech stran, a jednak byli vyděšení. Viděli Camomila a přemýšleli, co by se stalo jim, kdyby se Kasimiřané dostali až sem. Polovina z nich to řešila agresivním pózováním a poznámkami typu „jak mohly ozbrojené síly toto dopustit“ a druhá se rozhodla pro postoj zarmouceného mírotvůrce a bědovala nad tím, že se málo uvažuje o mírovém řešení a čím dál víc civilních továren a vesmírných doků je konvertováno pro vojenské účely.

To ozbrojeným silám znesnadňovalo situaci, když potřebovaly urychleně nahrazovat ztráty.

„…a proto mi přijde krajně nevhodné, aby ozbrojené síly požadovaly převzetí dalších doků na stanici Ithaka,“ říkal zrovna senátor Žalud, člen komise pro vojenský dozor. „Naše ekonomika utrpěla těžkou ránu, když jsme ztratili Taderas, o uzavření všech odbytišť v Kolonizovaném prostoru ani nemluvě. Menší přepravní společnosti už krachují a nejsem si jistý, že znárodňování částí Ithaky je nejlepší způsob, jak s tím…“

„Panebože, o jakém znárodňování mluví?“ šeptl Tyler Basilovi do ucha. Spolu s admirálem Roskovským seděli v rohu vyhrazeném pro hosty zasedání.

„Jen klid, Seane,“ šeptl admirál Leon Basil. „Dneska se to stejně nebude moc týkat tebe, Sergej to odkecá za nás.“

„A jsem z toho hrozně nadšený,“ zamumlal Roskovskij.

„Já chápu ekonomické faktory, ale ty…“

„Ty budeme řešit potom s prezidentem. Teď se řeší hlavně naše strategická situace a alokace prostředků na výstavbu dalších válečných lodí. Proto je tu Sergej.“

Žalud domluvil. Viceprezident Noda Kurito, který byl z titulu své funkce předsedou senátu, mu poděkoval, přičemž mu po tváři krátce přelétl výraz, který naznačoval, co si o Žaludovi asi myslí. Potom se podíval do lóže pro hosty, kde seděla trojice admirálů.

„Senát nyní uděluje slovo admirálu Sergeji Roskovskému, náčelníkovi lodní správy Astonského loďstva.“

Tyler sledoval Sergeje, jak vyrovnaně přešel centrální část haly až k řečnickému pultu.

„Děkuji, pane viceprezidente. Dámy a pánové senátoři, byl jsem pověřen prezidentem a předsedou komise pro vojenský dozor, abych zhodnotil naše současné kapacity.

Od začátku války jsme v boji ztratili čtyřicet osm bitevních křižníků. To je téměř třetina našeho předválečného stavu. Více než třetina ze zbývajících lodí jsou třídy Repulse, které byly před válkou zakonzervované a v boji jeden na jednoho už neobstojí proti kasimirským třídám Herakles nebo Hydra. Loděnice na Simeralu, Haruně i Porteru produkují další lodě jako náhradu ztrát a rozšiřujeme naše programy i na Svendborg a Valerii. Nicméně realita je taková, že i s novými bitevními křižníky nemůžeme dohánět ztráty tak rychle, jak bychom si přáli. Od začátku války byl kladen důraz na zrychlenou výrobu lehkých křižníků a fregat, kvůli doprovodu konvojů. Ačkoliv je naprosto jasné, že konvoje jsou pro naši ekonomiku životně důležité, fregaty ani lehké křižníky nevyhrávají války. Při současném tempu můžeme ve službě očekávat dalších čtyřicet nových bitevních křižníků třídy Warspite na konci tohoto roku. Dalších dvacet přibude během roku 2678. To ale sotva vyrovná ztráty, které jsme od začátku války utrpěli a navýší se jen o pár jednotek – a to pouze za nereálného předpokladu, že Astonské loďstvo od této chvíle neutrpí žádné další ztráty.

Z toho důvodu je nutné rozšířit náš výrobní program o nové bitevní křižníky. Odhad mého oddělení je takový, že k efektivnímu nahrazení ztrát a posilování bude roku 2678 nutné vyprodukovat dalších šedesát bitevních křižníků. Polovina by byla ještě třída Warspite, druhá by už byla tvořena chystanou třídou BCT-11. Pro válečné úsilí tedy admiralita žádá kongres o uvolnění dalších čtyřiceti doků pro stavbu bitevních křižníků. Situace je v tomto ohledu urgentní, protože i ve zrychleném procesu trvá stavba jednoho bitevního křižníku deset až čtrnáct měsíců.“

Odmlčel se a čekal na odezvu.

Tyler se otočil k Basilovi. „Já myslel, že jako nejvyšší velitel bys tahle rozhodnutí měl dělat ty.“

„Jako nejvyšší velitel mám autoritu na spoustu věcí, ale všechny doky, o kterých mluvíme, patří státu nebo v nich stát má podíl a pronajímá je soukromým firmám. V každém případě je tam hodně soukromých investic, nemůžu to jen tak vzít na sebe.“

„Škoda.“

Na panelu viceprezidenta Kurity se rozsvítilo světlo.

„Uděluji slovo senátoru Srchovi.“

„Děkuji, pane viceprezidente,“ řekl Srch, prohrábl si své šednoucí vlasy – to, co z nich zbývalo – a podíval se ze svého místa k řečnickému pultu. Mikrofon u jeho křesla hlas nesl po celé místnosti a na velké nástěnné obrazovce vystřídala jeho tvář obličej Sergeje Roskovského.

„Admirále Roskovský, oceňujeme vaši upřímnost i vaše logické argumenty. Nicméně považuji za nutné poukázat na ten politováníhodný fakt, že nemáme dostatek bitevních křižníků hlavně proto, že jsme utrpěli mnoho porážek – včetně tragické a v očích většiny z nás neomluvitelné ztráty Taderasu. Nabízí se otázka, jestli by vláda v takové chvíli – místo, aby žádala senát o znárodnění části průmyslové kapacity našeho soukromého sektoru – neměla uvažovat o změně velení. Rovněž se nabízí otázka, jestli bychom neměli menší ztráty, kdybychom měli jiné vedení. Je známo, že na nejvyšších místech na admiralitě sedí lidé, kteří běžně nařizují lodím do nepřítele nabourat.“

Tyler otevřel pusu, ale potom sykl bolestí, jak se mu Basil stiskl pevně koleno.

„Ani nedutej!“

„Považuji rovněž za vhodné podotknout,“ pokračoval Srch, „že fakt, že naše civilní přeprava je momentálně nižší, je důsledkem toho, že jsou naše konvoje napadány kasimirskými nájezdníky s velkou vytrvalostí a každý měsíc ztrácíme další a další lodě, což dále ničí naši už tak dost poškozenou ekonomiku. Je mou logickou obavou, že navýšení našich vojenských výdajů by v současné situaci byla pro naši ekonomiku smrtící rána. Hlavně s ohledem na to, že jak admirál Roskovskij sám poznamenal, následky naší riskantní investice by byly vidět nejdříve za rok nebo rok a půl.“

„Krucinál, copak myslí, že bitevní křižník ti postaví za týden?“ šeptl Tyler a Basilovy prsty se mu opět zaryly do stehna. Autorky homosexuálních romancí by v tom nejspíše viděly silný sexuální motiv, Tyler v tom viděl jenom bolest. Jeho starý rival měl velkou sílu.

„Mlč už.“

Viceprezident Kurita se krátce zamyslel. „Možná, než budeme pokračovat v této debatě, bychom měli shrnout naši současnou vojenskou situaci. Z toho důvodu senát nyní uděluje slovo admirálu Leonu Basilovi, nejvyššímu veliteli Astonského loďstva.“

* * *

O několik hodin později si Tyler uvědomil, že jednání na půdě kongresu nenávidí přece jen o něco méně než jednání s vládním kabinetem. Prezidenta Petersena v lásce neměl, ale ti debilové, které jmenoval ministry, byli ještě horší. Fakt, že na tomto brífinku byli pouze tři jeho ministři, ničemu neulehčoval, obzvláště proto, že mezi nimi byla i ministryně obrany Julie Bjergová, která sice byla jejich politickou nadřízenou – i když nejvyšším velitelem ozbrojených sil byl samozřejmě prezident – ale za rok a půl ve funkci se ještě nebyla schopná naučit vojenské hodnosti a specializace pro její resort nejspíš byla, že spala se správnými lidmi.

A jí a jejím kolegům měl nyní říct své návrhy na vedení války a laskavě je poprosit, jestli by je neschválili. Leon Basil sice byl s ním, stejně jako Sergej Roskovskij, ale to příliš nepomáhalo.

„Dneska to v kongresu neprobíhalo moc dobře, že ne, admirále?“ řekl prezident Petersen tentýž den, když byli tři admirálové vpuštěni do Modrého sálu v Pionýrském paláci, jenž byl tradičním prezidentským sídlem už od osídlení Simeralu v roce 2393 a po ústavním sjezdu po Sjednocujících válkách v roce 2480 se stal i formálním sídlem prezidentů Astonské unie.

Tylerovi tato stručná historie prolétla hlavou, zatímco se zdravil s jednotlivými politiky. Jak ho napadlo už před chvílí: naštěstí jich tu nebylo tolik. Byli rozsazení na pohovkách, zatímco prezident seděl ve svém křesle za pracovním stolem.

Kromě Bjergové zde byl i ministr zahraničí Jacques Tarrak, který se tvářil, jako by kousl do obzvláště kyselého jablka plného červů nakažených pohlavní chorobou, když podával Tylerovi ruku.

„Chápeme obavy členů senátu a sněmovny, pane prezidente,“ řekl Basil formálně, když se všichni usadili.

„To je dobře, že to chápete, admirále,“ řekl Tarrak. „Ale je nutné i podle toho chápání jednat. Nemůžeme celou naši ekonomiku převést na válečný průmysl.“

„To nikdo nenavrhoval, pane ministře,“ ujistil ho Basil. „Nicméně musíme se podívat na fakta a ta jsou taková, že v současné situaci nejsme schopni nahrazovat ztráty tak rychle jako Kasimiřané. Jejich loděnice na stanici Akropolis brzy vypustí dalších třicet bitevních křižníků, ostatní jejich průmyslová centra dohromady staví dost možná dalších třicet nebo čtyřicet. A potom, co je za necelý rok dostaví, začnou stavět další. Máme průmyslový potenciál, abychom s nimi udrželi krok, ale musíme ho využít.“

„Samozřejmě, že si uvědomujeme ekonomickou hrozbu vycházející ze ztráty odbytišť v Kolonizovaném prostoru a na Tarnówu,“ řekl Tyler. „A co vím, tak obchod s Ballingtonským společenstvím – které je technicky neutrální – také poklesl.“

„Ano, Ballingtoňané poslední dobou dávají přednost zboží z Kasimirského císařství,“ řekl Petersen. „Samozřejmě, že to nejde ze dne na den, spousta našich společností je úzce propojena s těmi ballingtonskými, ale už od bitvy o Argonaut obchod poklesl a během posledního roku se objem našeho zboží mířícího do Ballingtonského společenství snížil o patnáct procent.“ Podíval se nejdřív na Basila a potom na Tylera a Roskovského. „Upřímně, pánové, nemohl jsem řešit vojenský potenciál, protože ekonomická situace je mnohem urgentnější. Vím, že tohle není pro vás priorita, ale naše ekonomika žije ve vypůjčeném čase. I když jsme spoustu zboží do Kolonizovaného prostoru začali prodávat přes prostředníky na neutrálních světech, pořád to nebylo dost. Museli jsme najít rychle nová odbytiště pro náš export, jinak bychom neměli z čeho zaplatit výstavbu válečných lodí. Proto také nemůžeme jen tak uvolnit kapacity přístavů, čekáme jistý nárůst civilní přepravy.“

Tyler si uvědomil, že Petersen řekl „museli jsme“, ne „musíme“. To znamená, že ekonomické problémy vyřešili?

Tarrak si nejspíš všiml toho, co jim blesklo hlavou a usmál se. „Ano. Zatímco jste vy prohrávali bitvy, moji lidé ze zahraničního nám zajistili nová odbytiště. S posvěcením pana prezidenta, samozřejmě,“ dodal po kratičké odmlce.

Tyler věděl, že Tarrak buduje napětí, a schválně se odmlčel, aby se zeptali. Leon Basil mu vyšel vstříc.

„Jaká odbytiště?“

„Finrati mají osm osídlených planet a lační po lidském zboží,“ řekl Tarrak s úsměvem.

„Já myslel, že všechny obchody s mimozemšťany musí jít přes AMS,“ řekl Tyler. „Aby jednala jménem celého lidstva a rovnoměrně distribuovala.“

„To ano, ale Agentura pro mimozemské styky poslední dobou upadá,“ řekl prezident. „Od jejich vzniku v sektoru Hirano nezuřila válka jako tahle. Vlastně tu taková nezuřila nikdy. AMS čelí tlaku ze všech stran, aby obchod mohly převzít jednotlivé státy pouze pod dozorem AMS. K tomu to už míří na Thaladě, kde takhle přebíráme obchod s narganskými chaluhami. A podobně to bude u Finratů.“

„A vzhledem k tomu, že finratské území je na galaktický severozápad a jen sto sedmdesát světelných let od Haruny, máme oproti Kasimiru nesmírnou výhodu,“ dodal Tarrak a usmíval se jako mistr galaxie.

Bohužel jím z ekonomického hlediska asi byl.

Teď už bude absolutně nesnesitelný.

„Kasimir ztratí a my získáme,“ dodal prezident. „Spolu s programem na nákup válečných směnek se naše ekonomika může udržet.“ Podíval se na admirály. „S tím bohužel souvisí i fakt, že dokud se ekonomika nestabilizuje, nemůžeme uvolnit kapacity pro stavbu dalších čtyřiceti bitevních křižníků. Fiskálně si to nemůžeme dovolit, už tak jsme zadlužení. I když spousta soukromých firem se přeorientovává na válečnou výrobu.“

„Ale máme suroviny, máme lidi, zadlužení je menší zlo než prohrát válku,“ ozval se Tyler.

„A není možné najít nějakou… strategii, kterou bychom je lépe poráželi?“ zeptala se Bjergová s naprostou vážností. „Určitě je spousta jiných strategií, které můžeme uplatnit, abychom zvrátili naši početní nevýhodu.“

Tyler v duchu počítal do deseti, ale slova se rychle ujal Basil.

„To není tak jednoduché, paní ministryně,“ řekl s klidem, který Tyler obdivoval. Dokonce si ani nevytáhl párátko. „Strategie vychází z daných konceptů. Nejde jen o otázku ,co chceme‘, ale i o to, ,co můžeme‘. Momentálně vedeme válku stylem slabší strany – napadáme nepřátelské zásobování, útočíme lehkými jednotkami ze zálohy. To nepřítele vykolejí, ale potřebujeme mít prostředky na rychlý úder.“

„A shromáždit stávající flotilu a znovu dobýt Taderas jste nám zatím zarazili,“ připomněl jim Tyler.

„Protože jsme nemohli oslabit další světy!“ řekl Tarrak nakvašeně.

„Právě proto potřebujeme více lodí,“ řekl Roskovskij.

„O tom mluvím, generále,“ řekla Bjergová zamyšleně.

„Admirále.“

„To je jedno. Jde mi o to, že možná existuje nějaký způsob, jak dobýt znovu Taderas s málem. Nebo jak vyhrát válku s tím, co máme. Máme lepší technologie, lepší výcvik, na rozdíl od Kasimiřanů nepoužíváme brance. Určitě máme i dobré taktiky nebo stratégy nebo co to je.“

Tyler se rozhodl, že se nebude snažit vysvětlovat rozdíl mezi taktikou a strategií a místo toho to vzal z jiného úhlu. Snažil se mluvit klidně.

„Máte pravdu, paní ministryně, nicméně válku nevyhraje strana s lepším výcvikem a lepšími stratégy, často ani s lepší technologií. Pokud jsou naše technologie v základu srovnatelné – což jsou – vyhrává ten, kdo je schopný rychleji nahrazovat ztráty. To byl příklad bojů v Pacifiku během 2. světové války na Zemi. Japonsko mělo na začátku lepší piloty, výcvik i doktrínu, ale když během války začali Japonci přicházet o lodě i lidi, nebyli schopni je nahrazovat tak efektivně jako Spojené státy americké. V roce 1942 byly ztráty téměř vyrovnané, ale Američané je dokázali nahradit rychle a během roku 1943 přešla iniciativa na ně.“

Z výrazu Bjergové bylo jasné, že absolutně netuší, o čem Tyler mluví. Vlastně to netušil nikdo jiný v místnosti.

„No dobře, to je jedno. Jde o to, že v každé válce budou ztráty a je nutné je dobře nahrazovat.“

„Toho jsme si vědomi, admirále,“ řekl prezident, než mohli Bjergová nebo Tarrak zareagovat. „Smutná pravda je taková, že si nemůžeme dovolit uvolnit tolik existující kapacity pro stavbu bitevních křižníků. Stanice jako Ithaka má na to omezené prostory a už hodně jejích částí jsme převedli pod vojenský průmysl. A rozšíření stanice by trvalo dlouho.“

„Na to jste měli myslet před válkou,“ neodpustil si Tyler. Basil ho zpražil pohledem, Tarrak otevřel pusu, ale Petersen ho zarazil.

„Ano, to jsme možná měli, ale to je teď pozdě řešit. Za současné ekonomické situace uvolníme místo pro stavbu dalších deseti bitevních křižníků třídy Warspite. Zároveň to můžeme vykompenzovat a můžeme uvolnit místo pro stavbu šedesáti nových fregat třídy Daring. A k tomu dalších třicet lehkých křižníků nové třídy Providence. Jsou rychlejší a nezaberou tolik průmyslové kapacity.“

„Jenže fregaty ani lehké křižníky nemohou nahradit plnohodnotný bitevní křižník,“ namítl Tyler. „Nejde jen o počet odpalovačů a kapacitu stíhaček. Jde o celkovou koncepci. U Tristanu jsem měl pod svým velením sedm lehkých křižníků a clonu fregat a utrpěli jsme těžké ztráty.“

„Ale zvítězili jste,“ řekl Petersen. „Nezbývá vám – a nám – nic jiného, než se váš tristanský manévr v budoucnosti pokusit zopakovat.“

„Ideálně s menším počtem hozených atomovek na planety,“ dodal Tarrak.

Tyler se ze všech sil snažil neklít, ani Basilův přísný pohled ho nezchladil, ale podařilo se mu udržet pusu zavřenou.

Idioti!

* * *

V Merrianu, jednom z největších průmyslových center na planetě Ballington, byla příjemná letní noc. Příjemná pro ty, kteří zrovna nebojovali o svůj život.

Oficiálně to samozřejmě nebyl boj o život, uvědomil si Antonio Savaleri, donedávna řádně zvolený poslanec Ballingtonského kongresu. Oficiálně šlo pouze o obvinění ze zpronevěry peněz – všechny důkazy byly pečlivě zfalšovány, aby prošly u soudu, který samozřejmě bude ke všemu přistupovat naprosto nestranně. Jenže Savaleri nebyl první z poslanců nebo vysokých veřejných činitelů, které potkal podobný osud. Kdyby ho odsoudili a zavřeli, netrvalo by dlouho, než by se „oběsil ve své cele“ nebo něco podobného.

„Dovnitř,“ řekla jeho průvodkyně hlasem, který nepřipouštěl žádné námitky, a otevřela nenápadně vyhlížející dveře v jedné postranní uličce.

Savaleri vešel dovnitř. Tam čekala další žena, tahle byla o něco starší. Mohlo ji být tak čtyřicet.

„Pane poslanče,“ pozdravila ho.

„Stačí jenom ,pane Savaleri‘, poslanec už nejsem.“

„Mně říkejte jenom Virgilia, bude lepší, když nebudeme používat skutečná jména. Pojďte se mnou.“ Odvedla ho do vedlejší místnosti a rozsvítila. K Savaleriho překvapení uvnitř byla… sprcha.

Velká sprcha. Chvíli si ji prohlížel, potom si uvědomil, že to není obyčejná sprcha. Tohle byla kompletní dekontaminační aparatura.

„Svlékněte si šaty,“ nařídila Virgilia.

„Prosím?“

„Nemáme čas na vysvětlování. Než na vás vydali zatykač, museli na vás rozetřít trochu sledovatelného radioaktivního prachu. Teď už jsou na cestě sem. Musíme to z vás smýt a hned! Sundejte si šaty, také jsou od prachu. A do sprchy!“

Savaleri poslechl. Byl kariérní politik a po pětatřiceti letech na různých funkcích nebyl zvyklý, aby s ním lidi jednali tímto tónem. Nicméně uvědomoval si svou situaci. Rychle si sundal sako a začal si rozepínat košili. Virgilia a jeho průvodkyně alespoň měly dost slušnosti, aby odešly do předsíně.

Všechny šaty dal na stolek a zavřel se do sprchy. Někdo – nejspíš Virgilia – spustil dekontaminační proceduru a počítač s hlasem znuděné úřednice začal Savalerimu vysvětlovat, jestli má momentálně upažit, připažit nebo rozkročit nohy a která část těla se bude kartáčovat příště. Voda byla stále teplejší, nakonec si připadal jako v parní lázni, kde byly ve vzduchu cítit asi čtyři různé chemikálie.

Pak voda přestala téct. Savaleri vylezl ze sprchy.Šaty byly pryč, na stolku místo nich ležel župan a ručník.

„Šaty vám dám nové,“ řekla Virgilia. „Osušte se a rychle se oblečte. Budeme muset jít. Sice jsme je zavedli na falešnou stopu, ale brzy se nejspíš vrátí.“

Savaleri se zamračil. „Kam na falešnou stopu?“ Virgilia ho odvedla do předsíně, kde ze skříně vytáhla nové šaty, naprosto nenápadné tmavé sako a kalhoty se šedou košilí. K tomu ještě nenápadnější spodní prádlo a ponožky. Savaleri si všiml nejdříve šatů a až potom toho, že jeho průvodkyně tu není. „Kam šla…“ Zarazil se, když mu to docvaklo. „Ty moje staré šaty, pořád na sobě mají stopy radioaktivního prachu…“

„Ano, ona dala vaše šaty do vznášedla a jede s ním pryč z města.“

„A chytí ji?“

„Nejspíš,“ řekla Virgilia věcně. „Ale možná ne, plánuje oblečení pohodit a utéct dál. Jestli se jí to povede, nevíme.“

Savaleri otevřel pusu, aby něco namítal, ale zase ji zavřel. Neměl co říct.

„Přihlásila se na to dobrovolně,“ řekla Virgilia. „Věděla, do čeho jde. A její rodina dobře znala admirála Wladislawa.“

Kil Wladislaw, jeden ze dvou admirálů, kteří byli retrospektivně odsouzeni za jejich činy u Argonautu.

„Co teď?“ zeptal se Savaleri nahlas.

„Teď se projedeme. Ale jenom kousek. Máme v Merrianu další bezpečný byt.“

„A potom?“

„Potom nejspíš najdeme způsob, jak vás dostat z planety.“

8.

„Tohle se mi opravdu nelíbí, admirále!“ řekl za tento večer už poosmnácté seržant Graham, který měl na starosti Tylerovu ochranu. Jeho partner, svobodník Nash, se netvářil o moc lépe.

„Jste se mnou? Jste. Jsme ozbrojení? Jsme. Tak co řešíte?“ odpověděl jim Tyler, když stanuli přede dveřmi do sklípku, nad nimiž blikal velký nápis Království sýrů. „Nikdo neříkal, že musíme chodit pořád v uniformách. Kromě toho, vy mě máte pouze hlídat. Kam půjdu, je moje věc.“

Mariňáci nebyli nadšeni, že je Tyler pro svůj výlet přinutil převléct se do civilu, a už vůbec se jim nelíbilo, že operační náčelník Astonského loďstva jde osobně prověřit jistý pochybný kontakt.

Kdyby věděli, že ten „kontakt“ zabil jednoho z jejich bratrů mariňáků, asi by mě přivázali doma k topení a sami si to s ním šli vyřídit, pomyslel si Tyler mrzutě, zatímco scházel po schůdcích do sklípku. Samotnému se mu to nelíbilo, ale nemohl si dovolit toto pozvání ignorovat. Obranná aliance potřebovala každou pomoc, zvláště potom, co se kongres a kabinet shodly, že nedovolí loďstvu stavět tolik nových lodí, kolik by si přálo. Tylerovou prací tak bylo vymyslet způsob, jak co nejrychleji vyhrát, protože vleklou válku si Aliance nemohla dovolit.

„Admirál Basil o této vaší výpravě ví, pane?“ zajímal se Graham a Tyler se k němu otočil.

„Vy myslíte, že bych o něčem takovém neinformoval svého přímého nadřízeného?“ zeptal se dotčeně. Oba bodyguardi na okamžik sklonili zraky, zahanbení, že vůbec něco takového naznačili. Díky tomu si neuvědomili, že Tyler na Grahamovu otázku neodpověděl.

Došli do hlavní haly restaurace a myšlenky na nebezpečí se všem na okamžik vytratily z hlavy, když je do nosů praštil ten neuvěřitelný puch.

„Bože, co je to za smrad?“ zajímal se Nash.

„To je pravá gurmánská potrava,“ vysvětlil mu Tyler, zatímco s nakrčeným nosem prohlížen místní hosty. „Restaurace Království sýrů se pyšní tím, že nabízí čtyři tisíce dvě stě sedmdesát osm druhů plísňových sýrů. Takže cítíte mix čtyř tisíc plísní. Mají barvu celé duhy.“ Snažil se chovat se suverénně před podřízenými, ale sám se jen těžko ovládal. Podobný smrad naposledy zažil při humanitární misi na Argosu v Kolonizovaném prostoru, kde všichni obyvatelé byli nakaženi suvarskými plísněmi.

„Jak tu ti lidé mohou být, pane?“

„Tohle je jen hlavní hala. Opravdoví gurmáni jdou do soukromých kójí, které mají vlastní ventilační systém. Aby jim vůně jiných sýrů nekazila vůni toho jejich.“ Jeho výraz zvážněl, když si všiml osamoceného muže sedícího u jednoho ze zadních stolů. „V každém případě, tam dnes nepůjdeme.“

Zamířil k cizinci a bez vyzvání si sedl naproti němu, zatímco mariňáci se drželi zpátky.

„Rád vás zase vidím, admirále,“ řekl muž se zářivým úsměvem. Vypadal jinak, než když se viděli naposledy. Pleť měl světlejší, jeho černé vlasy byly spíše dohněda a některé rysy obličeje se změnily jako následek úprav vizáže. Ale jeho oči zůstaly stejné.

„Bohužel nemůžu říct totéž, Kapelosi,“ odsekl Tyler. Veškerá žoviálnost, se kterou mluvil s mariňáky, byla rázem tatam. „Co chcete?“

„Jako vždy, chci vám jen pomoct,“ řekl Edvin Kapelos a neubral ze svého úsměvu. „Nečekal jsem, že se uvidíme tak brzy.“

„Já doufal, že se neuvidíme už nikdy. Proč jste mě kontaktoval? A proč jste vlastně nezmizel ze Simeralu, jak jste měl v plánu?“

„V čase války se situace mění každým okamžikem,“ zafilosofoval Kapelos. „Měl jsem spoustu práce na astonském území a přišlo mi několik nových rozkazů, které jsem musel zařídit. A pár problémů, jež bylo třeba odstranit.“

„Takže jste tu zabíjel lidi?“

„Jistě, to je jedna z mých specialit,“ řekl Kapelos bez mrknutí oka. „Ale také jsem dostal nařízení, které je trochu pod mou úroveň. Před měsícem jsem měl konečně odletět, ale přišly nové rozkazy, abych zůstal jako pozorovatel.“

„Pozorovatel?“

„Moje nadřízené najednou zajímala spousta podružností o Simeralu,“ řekl Kapelos. „Maličkosti... jako jak se populace vyrovnává s válkou, jak se zvýšila bezpečnost, jak se rozjel válečný průmysl… jestli byl už dokončen planetární obranný prstenec a kolik válečných lodí je v soustavě.“

Tyler se zamračil. „A co má být? Naši agenti tyhle věci zjišťují o Kasimiru taky.“

„To ano. Ale přišlo mi, že moji nadřízení na tyhle informace hodně spěchali. Opravdu hodně spěchali.“ Kapelos se naklonil přes stůl k Tylerovi. „A já jsem agent, který se specializuje na cílené akce. Proč mým úžasným talentem plýtvat na běžný sběr dat? Pokud nepotřebovali mít v soustavě co nejvíc lidí co nejrychleji.“

Tylerův mozek si začínal převracet tuto informaci. Kapelos mu mohl lhát – jako všichni dvojití agenti, ani Kapelos si určitě nebyl jistý, komu vlastně slouží – ale čím víc nad tím Tyler přemýšlel, tím víc mu to zapadalo dohromady s dalšími střípky informací, které získal. Poslední z nich byla ta, která přišla dnes ráno, že z kasimirského prostoru odlétly dva operační svazy a nikdo neví, kam přiletí.

„Přeberte si tu informaci, jak chcete,“ poradil mu Kapelos a zase se odtáhl. „Já už si vaší přítomnosti nebudu moci užívat. Pozítří odlétám. Tentokrát definitivně. Moji nadřízení mě najednou už opravdu chtějí pryč.“

Tyler si ho měřil. „Máte naspěch?“

„Já ne. Moji nadřízení zřejmě ano.“ Kapelos se usmál. „Dáte si se mnou sýr, admirále?“

* * *

„Poslední raketoplány jsou na palubě, kapitáne. Základna Argo 6 je prázdná.“

Kapitán Jean Feliero nijak nezareagoval a jenom sledoval na hlavním displeji ikonu asteroidu označeného jako Argo 6, na němž se nacházela těžařská základna rovněž poněkud nevynalézavě nazvaná Argo 6. Základna, kterou spolu se všemi ostatními těžařskými koloniemi v soustavě Argonaut vyklidili na rozkaz admirality.

„Kapitáne?“ zeptala se opatrně první důstojnice, komandér Kesseringová.

„Slyšel jsem vás,“ řekl Feliero a prohrábl si svůj knírek. „Jen je to takový zvláštní pocit. Tahle loď pomáhala před osmi lety tuhle soustavu dobýt. A i když to není zrovna nejpyšnější moment astonské historie, pořád tu zahynula spousta našich lidí. Připadám si, jako bychom je zrazovali.“

„Máme své rozkazy, kapitáne,“ připomněla mu Kesseringová a Feliero se k ní otočil.

„Toho jsem si vědom a rozkazy splním. Dokonce i chápu jejich logiku, ale…“ potřásl hlavou a zadíval se na zlatou plaketu s nápisem Vindicator, která visela nad vstupem na můstek. „Tahle loď tu bojovala, zahynuli tu členové její posádky. Velel jí tehdy kapitán Sun Lin-shin. A teď ji použijeme k tomu, abychom zničili to, co tu vybojovali.“ Pokrčil rameny. Vlajková loď byla s většinou operační skupiny nad planetou Médea a dohlížela na evakuaci hlavní těžařské základny. Felierův odřad měl za úkol postarat se o základny na asteroidech. A bitevní křižník Vindicator si osobně vezme na starost základnu Argo 6.

A bude na bedrech Jeana Feliera, aby vykonal tento rozkaz.

Napřímil se. „Dobrá, komandére. Jsou naše zbraně připraveny?“

„Ano, pane,“ odvětila Kesseringová stejně formálně.

„Připravte odpalovače na pravoboku 2 až 12 k úderu na pozemní cíl. Standardní seekery s jadernou hlavicí.“

„Ano, pane,“ Kesseringová se otočila ke zbraňové sekci. „Komandére Harrisi, odpalovače 2 až 12.“

„Nastavte cíl zásahu na těžařskou základnu,“ pokračoval Feliero v recitaci rozkazů, zatímco posádka kolem něj se připravovala a Vindicator se natáčel, aby mířil pravobokem na asteroid.

Když posádka nahlásila připravenost a seekery byly připravené k odpálení, obrátil se Feliero na svou zástupkyni. „Nařizuji úder na pozemní cíl. Souhlasíte, že jde o neobydlený svět, a schvalujete rozkaz, první důstojnice?“

„Ano, pane. Souhlasím a schvaluji váš rozkaz,“ odvětila Kesseringová stejně formálně.

Feliero cítil, jak se všechny oči na můstku upínají na něj. Tato formální procedura vždycky lidi děsila. Od Tylerova jaderného úderu na Tristan platila přísnější pravidla pro autorizaci úderu na pozemní cíle.

„Dobrá, tímto nařizuji odpálení střel.“

* * *

Konal se tu další oblíbený brífink pro vládní kabinet, tentokrát tu za admiralitu byli jenom Tyler a Leon Basil. Vládní složení zůstalo stejné ve formátu prezident, ministr zahraničí Tarrak a ministryně obrany Bjergová.

Nikdo další tu nebyl, Tyler měl dojem, že tihle dva jsou jistá mocná vládní klika kolem Petersena. Tarrak má rozsáhlé konexe a ví dost špíny na spoustu lidí a Bjergová má hodně mocné patrony, i když sama moc bystrá není.

Slušně řečeno.

A jí a jejím kolegům měl nyní říct své návrhy na vedení války a laskavě je poprosit, jestli by je neschválili. Leon Basil sice byl s ním, ale příliš to nepomáhalo.

Od minulého brífinku Tyler začal studovat pohyby kasimirských jednotek. Jeden z těch jejich bitevních megakřižníků třídy Titán – Alexander – napadl už několik konvojů poblíž Svendborgu a jednou dokonce pronikl do samotné soustavy. Pět kasimirských bitevních křižníků zase napadlo zásobovací obchodní konvoj mířící do soustavy Clayton. Málem zničily i další na zastávce v neobydlené soustavě Greenlanx, kdyby nenarazily na odřad bitevních křižníků vyslaných z Domovské flotily. Během takticky nerozhodné bitvy se Astoňanům pod vedením kapitána Motha z Warspite podařilo konvoj zachránit a ustoupit.

S tím ustupováním byl větší problém, než se zdálo, protože Kasimiřané začali používat ty podivné rušicí sondy, které kolem lodí vytvářely a udržovaly miniaturní mimoprostorová okna a tím jim bránily ve vytvoření vlastního okna pro únik. Byla to novinka, která už u Taderasu stála spoustu astonských životů.

Tyhle útoky a nájezdy nicméně Tylerovi seděly do celkové mozaiky, se kterou se zatím svěřil jen svému štábu a Leonovi. Leon Basil s Tylerem spíš souhlasil – s důrazem na slovo spíš – ale i když byl nejvyšší velitel, některá rozhodnutí byla na jejich politických pánech.

„Vítejte, admirále Basile, admirále Tylere,“ uvítal je prezident Petersen, když je člen ochranky uvedl do Modrého sálu. Proběhla výměna zdvořilostí a všichni se usadili na svá místa.

„Nuže, pánové,“ vybídl je prezident. „Myslím, že jste nám chtěli navrhnout nějaké možnosti, jak vést válku.“

„Ano, pane prezidente,“ začal Leon Basil. „Bohužel to bude vyžadovat jisté oběti.“

„Ty vyžadujete až moc často, zdá se,“ ozval se Tarrak. „Na vaše doporučení jsme už nechali vyklidit Argonaut a nechali ho nepříteli bez boje!“

Až potom, co jste dva měsíce držkovali, než jste se k tomu rozhoupali, pomyslel si Tyler a dával si velký pozor, aby mlčel.

„Argonaut nebylo možné bránit a zbytečně vázal naše zdroje,“ řekl Basil odměřeně. „To jsme si už vysvětlovali.“

„Teď bude nutné, abychom zabránili horším tragédiím,“ podotkl Tyler.

„Horším tragédiím?“ opakoval Tarrak s výrazem člověka, který ví, že nyní má hrát roli smrtelně uraženého. „Přišli jsme o Taderas, admirále Tylere. To v mém pohledu samo o sobě vypovídá o tom, že někdo z admirálů nedělá svou práci. Já se na Taderasu narodil.“

A čtyřicet let jsi tam nepáchl, protože víš, že jen na Simeralu může člověk vlézt do té opravdové politiky, takže si tu nehraj na zhrzeného venkovana bez domova.

Půlrok diplomatických zkušeností z politických brífinků Tylerovi zabránil, aby to řekl nahlas.

Nicméně Tarrak mu poskytl možnost, jak přejít ke skutečné podstatě věci.

„Horším tragédiím,“ opakoval. „Pane prezidente, domnívám se, že Kasimiřané se chystají napadnout Simeral. A nemyslím nějaký úder jako před dvěma týdny na Svendborg. Myslím invazi.“

V sále nastalo ticho, které přerušil až prezident.

„Zajímavá teorie, admirále Tylere. O co ji můžete opřít?“

„Je to logický postup, pane prezidente,“ odpověděl Tyler bez mrknutí oka. „Nepřítel provádí dílčí údery po celém našem území, aby nás přiměl neodvolávat odtamtud další jednotky. Dva kasimirské operační svazy opustily jejich území a je velmi pravděpodobné, že míří sem. Máme i nějaké nepotvrzené informace, že kasimirští špehové se začínají více zajímat o Simeral.“ Odkud má tu poslední informaci, nehodlal nikomu sdělovat.

„To jsou spekulace, admirále,“ obořil se na něj Tarrak. „Zrovna tak mohou napadnout Svendborg nebo Valerii. Stejně jako napadli Taderas! Nemůžeme jen tak odvolávat jednotky kvůli vašemu pocitu.“

„Jenže Svendborg nebo Valeria nejsou klíčem k vítězství. Simeral je!“ trval na svém Tyler. „Tady sídlí vláda, největší průmysl, největší populace. Pokud Kasimir obsadí Simeral spolu s vládou, může si vynutit kapitulace za celou unii.“

Další ticho. Astonská unie byla uspořádána jako federace, ale ústava dávala prezidentovi právo ukončovat válku jménem unie. A do ukončení války zapadala i kapitulace.

„Kasimir ta válka stojí skoro stejně jako nás,“ pokračoval Tyler. „V současné situaci může konflikt trvat léta a naše průmyslové základny jsou nyní téměř vyrovnané a otevření trhu na finratských přístavech hodně pomohlo naší ekonomické situaci. Invaze na Simeral je pro ně možným klíčem k rychlému vítězství!“

„A může se jim to podařit, generále?“ zeptala se Bjergová věcně. Bylo to poprvé, co za dnešní schůzku promluvila k věci a Tylera tak vyvedlo z míry, že se ministryně obrany vůbec zajímá o svůj resort, že přehlédl i to, že si opět spletla jeho hodnost.

„Pokud ty dva svazy míří z Kasimiru do této oblasti – předpokládejme, že na Taderas – tak se jim to může rozhodně podařit. Domovská flotila má dva operační svazy, i když budou posílené o jednotky vracející se z Argonautu, bude proti Neufeldově první flotile v nevýhodě.“

„Dobře, předpokládejme, že máte pravdu, admirále,“ ozval se prezident. „Co navrhujete?“

Tyler se nadechl. „Je třeba posílit Domovskou flotilu o svazy ze Svendborgu a Valerie a udeřit s nimi na Taderas.“

„Zbláznil jste se? Vždyť už jsme to probírali!“ Tarrak se otočil k Petersenovi. „Pane prezidente, o jednu planetu jsme přišli a nemůžeme jen tak vystavit nebezpečí další dvě – vlastně tři – jen na základě teorie tohoto muže! Už teď si lidé – naši voliči – šuškají, že Simeral je pro nás důležitější než ostatní planety. Jakou zprávu jim dáme, když odvoláme obranné svazy ze Svendborgu a Valerie?“

„Takovou, že chceme vyhrát válku a neděláme to, co po nás nepřítel chce,“ řekl Tyler. Cítil na sobě Basilův nesouhlasný pohled, ale bylo mu to jedno. „Kasimir chce, abychom bránili všechno a neubránili nic. Proč dělat to, co chce nepřítel?“

„Osobně si myslím, že vaše řešení je vojensky nepraktické, admirále,“ ozvala se Bjergová, jako kdyby o vojenství něco věděla.

„Vždyť ozbrojené síly nás mají bránit!“ trval na svém Tarrak. „Vím, že pro člověka, který hází atomovky na obydlené planety, je to těžké pochopit, ale my nemůžeme nechat naše občany na holičkách.“

Tylerovi došla trpělivost. „Se vší úctou, pane ministře, vy tomu nerozumíte. Pokud se budeme snažit bránit všechno, neubráníme nic. Pokud budeme sedět na zadku a čekat, až nás nepřítel napadne ve chvíli, kdy se to jemu hodí, prohrajeme. Student prvního ročníku akademie vám řekne, že nikdy nesmíte nechat nepřítele diktovat podmínky střetnutí. Nikdy. Můj návrh může být riskantní, ale koncentrací našich sil nám alespoň nehrozí, že nás zničí postupně! A můj návrh počítá s ofenzivou proti Taderasu a tudíž s osvobozením Taderasu.“

„Chápu některé vaše argumenty, admirále,“ ozval se Petersen. „Ale je politicky nemožné odkrýt Svendborg nebo Valerii. Prostě to nejde. Každou planetu musí bránit jeden operační svaz. To jsme našim občanům slíbili a to platí.“

„Pane prezidente, při vší úctě, i kdybych se mýlil a nepřítel napadl nekrytý Svendborg, neudržel by ho déle než na několik dnů nebo týdnů. Když se koncentrujeme, můžeme jedním úderem zničit většinu kasimirské První flotily a osvobodit Taderas. Stejně bychom pak hned osvobodili Svendborg.“

„A kolik těch monster – Mortisů – by na Svendborgu vysadili, než by se vaše loďstvo rozhoupalo planetu osvobodit, co?“ zeptal se Tarrak vyzývavě. „Kolik našich občanů by ta monstra zabila?“ Obrátil se na Petersena. „Pane prezidente, pokud chcete znát můj názor, tak takovýhle muž nemá co dělat na admiralitě!“

„Totéž bych mohl říct i o některých lidech na ministerstvech,“ poznamenal Tyler, který už odhodil veškeré zábrany.

„Co si to dovolujete!“

„Seane!“ napomenul ho Basil.

„Promiň, Leone, ale je těžké chovat se diplomaticky, když mi tu někdo do detailů vysvětluje, že bych se měl snažit prohrát válku.“

„To už přestává všechno!“ začal zase Tarrak, ale Petersen ho umlčel zvednutou rukou.

„Admirále Tylere, vaše teorie je velice zajímavá a i když má něco do sebe, vaše návrhy jsou bohužel nepřijatelné. Svendborg ani Valerii oslabovat nemůžeme.“

„Pane prezidente, rád bych…“

„Počkejte prosím venku, admirále Tylere,“ přerušil ho prezident tiše, ale rozhodně.

Takže ho vyrazili. Tyler potlačil povzdechnutí. Copak to ti idioti nevidí!

„Rozumím, pane prezidente,“ vysoukal ze sebe a bez dalšího slova vstal.

* * *

Čekal v předsíni Modrého sálu asi půl hodiny, než se dveře otevřely a vyšel Leon.

„Tak co?“ zajímal se Tyler. „Mám se jít sbalit a znovu si hledat práci?“

„Seane, seš ten největší idiot, jakého jsem kdy poznal,“ řekl mu Leon a do úst si vrazil párátko. „Nemohl jsi jim to říct trochu jemněji?“

„Pomohlo by to něčemu?“

„Nejspíš ne.“

„Tak nemohl.“

„Moc fanoušků sis nepřidělal.“

„To chápu. Takže se mám jít pakovat?“

Basil se poškrábal na hlavě a nasadil výraz někoho, kdo kousl do obzvláště kyselého ovoce. „Personální rozhodnutí nechávají naštěstí na mě. Ale faktem je, že Tarrak trvá na tom, abych tě vyrazil!“

„Takže?“

„Na kecy nemáme čas. Ani od tebe ani od Tarraka. Takže udělám kompromis. Na admiralitě končíš…“

„To jsem si mohl myslet…“

„… a jmenuji tě velitelem Domovské flotily,“ dořekl Basil. „Myslím, že s kasimirskými úmysly máš pravdu a mnohem radši tě uvidím jako velitele v bitvě než někde na štábu – nebo v civilu.“

Tyler otevřel pusu a zíral na Leona. Tohle nečekal.

„Mám rozkazy neodvolávat z dalších planet operační svazy, ale pošlu k Domovské flotile alespoň pár bitevních křižníků ze Svendborgu a Valerie – za operační svaz koneckonců můžeme označit ledacos.“ Usmál se, zatímco se na něj Tyler stále koukal jako slepice na hodně unikátní vejce. „Máš své úkoly, Seane, tak do toho. S novými a reaktivovanými loděmi budeš mít tři posílené operační svazy. Tak je dej do formy a dokaž, že tvoje teorie byla správná!“

„Pořád nevím, jestli je to dost pro útok na Taderas,“ poznamenal Tyler.

„Není, ale je to to nejlepší, co zatím máme. Takže udělej, co můžeš, a připrav protiútok na Taderas. Pořád jim ale můžeš alespoň pěkně zavařit… A určitě jim můžeš nakopat prdel, pokud někdy strčej čumák do téhle soustavy!“

9.

Trvalo několik týdnů, než se dostal do vesmíru. Tyler si musel vybrat štáb a udělat další spoustu maličkostí, které souvisely s přebíráním velení, a zároveň pořád musel ještě pracovat jako operační náčelník, dokud se nedostavil jeho nástupce. Také si zamkl dům a zaplatil své hospodyni na tři měsíce dopředu, aby mu ho udržovala, a svého psa Fostera dal do opatrovnictví kapitánu Robinsonové.

A teď konečně stál u průzoru vyhlídkového VIP raketoplánu třídy Enigma a sledoval nejbližší válečné lodě, kolem kterých prolétali, a které mohl spatřit pouhým okem. Poznával čtyřicet let staré bitevní křižníky třídy Repulse, skupinu nejnovějších lodí třídy Warspite-B s pláštěm z ochuzeného kiria26 i lodě třídy Dauntless, jako jeho Indomitable. Kolem nich se motaly fregaty, lehké křižníky i zásobovací lodě.

A všechno to bylo jeho.

„Kocháte se svou mocí?“ ozval se vedle něj suchý hlas a Tyler se ušklíbl.

„Asi ano. Nikdy jsem si sám sebe nepředstavoval jako velitele flotily. Naposledy jsem velel osmi lehkým křižníkům u Tristanu.“ Otočil se k muži, který stanul vedle něj. „Ale to vy dobře víte.“

Kontradmirál Vincent Kukov se uchechtl. „To ano. Jen bych tentokrát ocenil, kdyby nikdo nerozstřílel vlajkové operační centrum na kusy i s admirálem.“ Oba se zasmáli, ale smích skrýval zamrazení. Tyler rozhodně netoužil mít znova proraženou plíci kusem šrapnelu. Stejně tak Kukov netoužil Tylerovi znovu roztřesenými prsty poskytovat první pomoc… a zachraňovat život.

„Jak se cítíte vy? Náčelník štábu Domovské flotily dvakrát za sebou.“

„Napoprvé jsem se v té funkci moc neohřál,“ namítl Kukov. „Když admirál Basil odešel na admiralitu, já šel s ním. Admirál Ambronsen si hodlal sestavit vlastní štáb a… myslím, že mě nemá v lásce, pane.“

Tyler přikývl. Petr Ambronsen stále zůstával v Domovské flotile jako Tylerův zástupce a ponechal si i Renown – největší a nejslavnější bitevní křižník Astonského loďstva – jako vlajkovou loď. Byl to sice symbol, ale Tyler se bez něj obešel, Renown byla sice slavná loď, ale jediná své třídy zůstala hlavně kvůli řadě technických nedostatků.

Více Tylera trápilo, co je mezi Kukovem a Ambronsenem. Nicméně si byl celkem jistý, že jakékoliv osobní antipatie mezi těmi dvěma muži neovlivní jejich práci. Na to byli oba příliš velcí profesionálové. I když Kukov působil dojmem cynického lva salónů.

„Myslím, že se blížíme k vlajkové lodi, pane,“ poznamenal Kukov a Tyler opět věnoval pozornost průzoru nad pilotní kabinou luxusního raketoplánu. Před nimi se začínal zvětšovat obrys lodi a Tyler se pousmál, když začal rozeznávat její křivky. První lodě své třídy často sloužily jako symbol a vlajkové lodě a Tyler neměl důvod nedodržovat alespoň nějakou tradici. Zvlášť, když zmíněné lodi velel jeho dobrý přítel a veterán od Argonautu.

„Všem cestujícím, zahajujeme přistávací manévr, odhadovaný čas přistání na Warspite: tři minuty. Prosím, usaďte se a připoutejte se.“

Tyler se podíval na Kukova. „Jak si kapitán přeje.“ A společně se posadili dozadu ke zbytku štábu.

Pilotův odhad byl správný, o tři minuty později raketoplán zastavil ve vnějším hangáru na levoboku Warspite. Magnetický vlek ho odtáhl do vnitřního hangáru. Tyler byl už připraven u hlavního průlezu, za ním Kukov a další štábní důstojníci, když se průlez se zasyčením otevřel.

Přivítalo je zapískání píšťalky velícího poddůstojníka, které záhy doprovodil hlas z hangárového reproduktoru.

„Velitel Domovské flotily přichází na palubu!“

Po obou stranách průlezu byla nastoupená čestná stráž astronautů a mariňáků a uprostřed uličky stál asi padesátiletý muž v uniformě kapitána.

Tyler zasalutoval vlajce Astonské unie, která visela na protější stěně hangáru, a sestoupil po schůdcích z raketoplánu na hangárovou palubu. Kapitán mu vyšel naproti a tentokrát to byl on, kdo zasalutoval jako první. Pohyboval se trochu trhaně, možná se to Tylerovi jen zdálo, ale věděl, že kybernetické končetiny občas nesednou úplně na sto procent.

„Vítejte na palubě vaší vlajkové lodi, admirále.“

„Díky, kapitáne Mothe.“ Tyler zasalutování opětoval a potom se usmál. „Jsem rád, že jsem zase ve vesmíru. A že vás zase vidím.“

„Nápodobně, pane,“ řekl kapitán Jonathan Moth. „I když bych byl rád, kdyby to bylo za klidnějších podmínek.“

„To já také, kapitáne,“ ujistil ho Tyler. Poslední zprávy mluvily o tom, že jeden kasimirský operační svaz, který odletěl z Kasimiru, dorazil na Taderas. Druhý nejspíš bude hned za ním. Už nebylo pochyb o tom, že se Kasimir chystá na další ofenzívu. Prezident vyhlásil stav ohrožení a guvernéři Svendborgu, Valerie i Simeralu nařídili zvýšená bezpečnostní opatření. V ulicích se teď objevovalo mnohem více mariňáků a branná cvičení učila obyvatele, jak se chovat v případě náletu. Planetární média poskytovala lidem všechny informace; od toho, kde je nejbližší kryt, až po to, že v případě jaderné exploze je třeba se skrčit a přikrýt.

Tyler si stejně nebyl jistý, jestli si většina obyvatel plně uvědomuje, co se chystá. Ale už to neměl jak ovlivnit.

Jeho starostí bylo zařídit, aby si to nemuseli uvědomovat. A to znamenalo tuhle flotilu co nejdříve vycepovat, aby byla jakž takž bojeschopná, a napadnout nepřítele u Taderasu, než se sám rozhoupe k nějakému útoku. Problém byl, že z rozkazu prezidenta musí Simeral vždycky chránit alespoň jeden operační svaz, čili ať už Tyler s flotilou vyrazí kamkoliv, Ambronsenův svaz Alfa vždycky zůstane zde. To znamenalo, že pro jakýkoliv plán ofenzívy musí Tyler počítat jen se dvěma třetinami svých sil.

Ukázal na Kukova.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na prahu očistce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.