Top 10 zajímavostí

Cannes Opravdový luxus v místě konání nejslavnějšího filmového festivalu na světě

Monako Hraní hazardních her ve zdejším kasinu je jen jednou z řady možností, které město nabízí

Plage de Pampelonne Kilometry písku a skvělé místo na pozorování okolí v Saint-Tropez

Fondation Maeght Nádherná prezentace světově známých moderních maleb a soch v St-Paul-de-Vence

Domaine du Rayol Středomořské zahrady u moře

Chapelle du Rosaire Zajeďte si do Vence, kde spatříte zajímavá vitrážová okna, důkaz Matissova duchovního založení

Vieux Nice Příjemné staré město s italskými rysy

Musée Jean Cocteau Collection Séverin Wunderman Nové muzeum v Mentonu věnované práci tohoto avantgardního spisovatele, herce a filmového tvůrce

Villa Noailles V Hyères najdete mistrovské dílo moderní architektury od Mallet-Stevense

Massif de l’Estérel Úžasná krajina a jedinečná silnice podél pobřeží

Ideální výlet po Francouzské Riviéře

1. den Městský život

V Nice se vydejte po Promenade des Anglais a uličkami starého města, nezapomeňte ani na trhy v cours Saleya. Na oběd si dejte pan bagnat a pak si udělejte procházku k zámku, odkud je krásný výhled do okolí. Autobusem pokračujte k Musée Matisse a absolvujte odpolední prohlídku.

2. den Ráj na zemi

Z Nice se vydejte do Villefranche-sur-Mer. Zde spatříte Chapelle St-Pierre vymalovanou Cocteauem a staré zastřešené středověké uličky. Projděte se po pobřežní cestě do Cap Ferrat a následně navštivte malebné zahrady u Villa Ephrussi. Nakonec si odpočiňte na pláži Paloma.

3. den Monako

Nejsnadněji se z Nice do Monaka dostanete vlakem. Kolem přístavu Port Hercule dojdete k náměstí Place du Casino a budově opery. Osvěžte se nebo poobědvejte v Café de Paris a následně si zajděte na nákupy do obchodního centra Le Métropole, nebo se vydejte autobusem k Palais Princier.

4. den Do Grasse

Po noci strávené v Mas Djoliba pokračujte přes staré město v Antibes a navštivte Musée Picasso. V přístavu můžete obdivovat velikost a luxus zdejších zakotvených jachet. Pak se vypravte autobusem do vnitrozemí do Grasse přičichnout v Musée International de la Parfumerie ke zdejším úžasným parfémům. Jasmínové nebo růžové vůně od Fragoranda, Molinarda nebo Galimarda jsou ideálním suvenýrem.

5. den Cannes

Jeďte autobusem nebo vlakem do Cannes a vydejte se na trh ve Forville a dále podél Croisette plné soukromých pláží a luxusních hotelů. Dobře můžete nakoupit na Rue d‘Antibes a poobědvat v Aux Bons Enfants. Trajektem se pak doplavíte na jeden z ostrovů Iles de Lérins. Zde se zastavte v některé z kaváren a vychutnejte si pohled na pevninu.

6. den Fréjus

Nejprve se vydejte vlakem do Saint-Raphaël, poté autobusem nebo taxíkem do Fréjus, kde se ubytujte v Hôtel L‘Aréna. Navštivte římskou arénu a archeologické muzeum a na vypůjčeném kole poznejte i kopce pohoří Estérel.

7. den Saint-Tropez

Trajektem ze Saint-Raphaël se dopravte do Sainte-Maxime nebo Saint-Tropez a dejte si zde kávu přímo v přístavu v Le Senequier. Následně zhlédněte výstavu obrazů v Musée de l‘Annonciade. Odpoledne si pak odpočiňte na jedné ze zdejších soukromých nebo veřejných pláží na poloostrově Ramatuelle a večer se vydejte vlakem ze Saint--Raphaël do Toulonu a dále autobusem do Hyères.

8. den Hyères

Při prohlídce města Hyères nezapomeňte na trojúhelníkovou zahradu ve Villa Noailles. Objednejte si lekce windsurfingu na poloostrově Giens nebo se lodí vydejte na ostrov Ile de Porquerolles, plný borovic a eukalyptů, a odpočiňte si na pláži d‘Argent, kde si budete připadat jako v Karibiku.

Úvod

Francouzská Riviéra, Azurové pobřeží, jih Francie – ať už této oblasti říkáte jakkoliv, již po více než sto let představuje jednu z nejidyličtějších turistických destinací. Mnoho o ní bylo napsáno, široce se o ní diskutovalo, stala se inspirací pro řadu maleb a fotografií, svým leskem, šarmem a bohatstvím se vyrovná ostatním vyhlášeným pobřežním oblastem.

Ceny nemovitostí jsou stejně vysoké jako na jiných atraktivních místech Evropy, či dokonce celého světa, a to zcela oprávněně. V současnosti jsou možná některé části Riviéry přelidněné a až příliš zastavěné, přesto však není oblast rozhodně nadhodnocená. Zdejší okolí je stejně působivé jako dříve a neztratilo nic ze svého tajuplného a nenapodobitelného charakteru.

Při vyslovení slovního spojení francouzská Riviéra se většině lidí vybaví azurové nebe, nádherně modré moře a luxusní vily s exotickými zahradami. V minulých dekádách to byl doslova ráj milionářů, místo privátních sídel celebrit, movitých a vysoce politicky postavených občanů. Tato destinace je cílem řady princů a hrabat, hollywoodských hvězd, světoznámých autorů a umělců, stejně tak i turistů, které sem mimo jiné láká právě přítomnost těchto známých osobností.

Proslulá levandulová pole v Provence

Skutečný rozsah

Francouzská Riviéra je velmi specifickou, jasně definovanou oblastí rozprostírající se od Cannes k Mentonu. Ve skutečnosti zahrnuje vše od Toulonu na západě až k italským hranicím na východě, včetně většiny hor ve vnitrozemí. Francouzi však tomuto území Riviéra vůbec neříkají. Mnohem častěji ho označují jako „Côte d’Azur“ (Azurové pobřeží) a mají tím na mysli celé regiony Var a Alp, spadající pod větší administrativní celek PACA (Provence-Alpes-Côte d’Azur), nebo stručněji „le Midi“, což označuje celý jih Francie.

Nehledě na to, jak se oblast nazývá, nabízí tento kout Francie opravdu nádherná a úchvatná panoramata a neustále se měnící krajinu, sluncem vyhřáté pláže, elegantní resorty, historická města a malebné přístavy. Návštěvníci tu mohou spatřit také strmé útesy a skalnaté útvary, malé skryté zátoky a ostrůvky, nedotčené hory a vyprahlé svahy, vinice, cypřiše a stříbřité olivové hájky, středověké vesničky roztroušené po nádherných svazích nebo starobylé kostely. I přes rozmach letecké dopravy a výstavbu autoroutes (dálnic) zůstávají některá místa Riviéry mimo zájem turistů. Abyste si mohli plně vychutnat a poznat zdejší způsob života, posaďte se na náměstí některého malého městečka, odpočiňte si při poslechu zurčících kašen a pozorujte místní a jejich každodenní život.

Zažijete zde dvakrát více slunečního svitu než v Paříži, a to i přesto, že mimo hlavní sezónu není počasí vždy ideální. V zimě tu bývá někdy chladno a koncem srpna se často objevují silné bouřky. V kteroukoliv roční dobu tu pak může nastat silné proudění mistralu, který se žene přes údolí Rhôny a je osvěžením pro pestře zbarvenou Provence, současně však znesnadňuje život místním obyvatelům a děsí svým mohutným duněním všechny kolem.

Turistický průmysl zde jasně dominuje, není však zdaleka jediný. Rozvinutá je například také výroba parfémů, keramiky, skla, lodí a oděvů. Zdejší zemědělství navíc produkuje výborné ovoce a zeleninu, olivy, olivový olej a víno, a to jak pro domácí potřebu, tak pro export. Od poloviny 60. let a vzniku velké obchodní části v Sophia-Antipolis hned za Nice se zdejší území stalo také hlavním centrem informačních technologií.

Pokud ovšem hledáte opuštěné pláže, nebude pro vás zdejší oblast vzhledem k prudkému rozvoji a hustotě zalidnění (Nice je pátým největším městem Francie), tím pravým „ořechovým“. S přílivem turistů se počet lidí v blízkosti pobřeží zvyšuje během léta více než dvojnásobně. Stojí proto rozhodně za to vydat se i do vnitrozemí, kde najdete spoustu klidnějších míst.

Ráj umělců

Díky překrásně jasným barvám a nádhernému světlu nikoho nepřekvapí, že jih Francie odjakživa přitahuje řadu umělců. Monet, Matisse, Renoir, Bonnard, Signac, Chagall a Picasso – to jsou jen někteří z těch, kteří se ve svých dílech inspirovali právě francouzskou Riviérou.

Pláž na Promenade des Anglais, Nice

Lidé

Co se týče místních obyvatel, dalo by se říci, že mají blíže k výřečným Italům než ke svým severním krajanům. Mluví rozvlekle s melodickým přízvukem a existuje zde několik regionálních dialektů a nářečí, kterým ostatní jen obtížně rozumí. Obecně zde panuje velmi příjemná a bezstarostná atmosféra a život plyne svým vlastním poklidným tempem.

Riviéra dnes patří k jedné z nejkosmopolitnějších oblastí celé Francie. Kromě hrdých obyvatel s kořeny v oblasti Provence a Niçois tu najdete i přistěhovalce z dřívějších francouzských kolonií v Maghrebu, západní Africe a jihovýchodní Asii, důchodce ze severní Evropy a severní Francie, Italy, kteří jezdí do oblastí v blízkosti jejich hranice, a Rusy, kteří se sem rádi vracejí.

Langue d’Oc (okcitánština)

Jako odnož latiny začala provensálština vznikat už ve 4. století. V 11. století se jí hojně hovořilo na jihu a do Bordeaux se z Nice dostala prostřednictvím trubadúrů. Tito potulní poslové putovali od hradu k hradu a zpívali o idealizované lásce. Jak svým stylem, tak tematikou inspirovala následně jejich poezie vývoj celé západní literatury.

Jazyk byl označován jako occitan, protože slovo oc namísto severního oïl (ze kterého se později stalo oui) znamenalo ano. V 15. století se langue d’oc začal tříštit na regionální dialekty. V roce 1539 pak František I. Francouzský nařídil, že francouzština bude oficiálním jazykem používaným ve všech administrativních záležitostech.

Dnes můžete zaslechnout – ale pravděpodobně nebudete rozumět – něco málo z jazyků Niçois, Monégasque nebo pozůstatků provensálštiny. Některé výrazy, jako například lou vieux mas („starý farmářský dům“), se ale přesto staly součástí dnešní běžně používané francouzštiny.

Dnešní Riviéra

Ne vše je však na Riviéře ideální. Nezaměstnanost je tu vyšší než celorepublikový průměr a rozdíly mezi chudší a bohatou vrstvou jsou až příliš nápadné. Masový turismus, který s sebou přinesl výstavbu hotelů, letních apartmánů a vil, ale i budování domů pro stále rostoucí počet penzistů a přistěhovalců, které sem táhne slunce, vedlo na některých místech k doslova děsivému zastavění, bétonisation, pobřeží. Nízké mzdy spolu s rostoucími cenami nemovitostí a vyšší poptávkou znamenají, že mnoho místních jen velmi obtížně hledá dům nebo byt ke koupi či pronájmu.

Oblast Provence–Alpy–Azurové pobřeží je hned po Paříži hlavní turistickou oblastí ve Francii. Ročně sem zavítá více než 34 milionu návštěvníků. Je však v plánu zvýšit atraktivitu zdejší části i mimo letní sezónu a rozvíjí se tzv. „zelený“ turismus ve vnitrozemí, které dosud stálo stranou.

I přes svou dlouhou historii, folklorní festivaly a malebné vesničky je Riviéra velmi dynamickou oblastí: Nice i Cannes představují významná kongresová centra, Sophia-Antipolis je významným střediskem špičkových technologií a výzkumu, v Monaku najdete řadu chemických, farmaceutických a kosmetických podniků a firem, poskytujících finanční služby, Grasse je světově proslulé výrobou parfémů. Moderní rozvoj navíc podpořily vysokorychlostní vlaky TGV, které jezdí až do Marseille a spojily jih Francie s Paříží. Jejich síť se dále rozšiřuje směrem na východ. V Nice se dnes nachází druhé nejvytíženější letiště ve Francii a v roce 2007 zde byla vybudována síť tramvajové dopravy, která by měla být v roce 2013 prodloužena dále na východ. V plánu je také rozšířit zdejší přístav, aby sem mohly zajíždět i velké lodě.

Stručná historie

Francouzská Riviéra byla osídlena velmi brzy. Artefakty z oblastí Beaulieu, Nice a jeskyní Grimaldi v Monaku svědčí o tom, že byla tato oblast obydlená již v dobách paleolitu a neolitu. Kolem roku 1000 př. n. l. se na pobřeží usadili Ligurové. Asi o čtyři století později je pak nahradili semitští obchodníci, Féničané, kteří založili kolonie v Marseille a obchodní stanice v La Ciotat, Hyères, Antibes a Nice.

V roce 125 př. n. l. sem přišli Římané, aby vytvořili spojení se svými iberskými koloniemi. Založili Provincia Narbonensis (Provence) a několik dalších významných měst; mezi nimi Aix v roce 123 př. n. l a v roce 118 př. n. l. Narbonne, hlavní město dále na západě. V roce 49 př. n. l. nechal Julius Caesar vybudovat Fréjus jako přístavní město konkurující Marseille a opevněné město Vence.

Řekové sem přinesli civilizaci a zemědělství, včetně pěstování olivovníků, fíkovníků a vinné révy, naproti tomu Římané zde zavedli svůj správní systém, právo a metody zemědělství. Římský vliv trval téměř šest století a během této doby relativního míru a klidu vzniklo mnoho vesnic, měst a cest po celé Francii.

Trophée des Alpes

Jeden z nejkrásnějších pohledů v oblasti skýtá monument Trophée des Alpes v La Turbie, který se tyčí nad okolní krajinou a symbolizuje římskou moc a sebevědomí. U jeho základny najdete dlouhý seznam všech podřízených kmenů oblasti.

Trophée des Alpes, La Turbie

Raný středověk

Křesťanství se v oblasti Středomoří rozšířilo během prvních století našeho letopočtu. Provensálská církev byla formálně založena v 5. století v souvislosti s římskou správou.

Jak však postupně docházelo k úpadku Římské říše, dostávaly se sem v 5.–7. století skupiny germánských kmenů, které narušovaly zavedený systém a nechávaly za sebou značný chaos. Převládali Frankové, Provence však zůstala víceméně autonomní až do vlády Karla Martela. Ten v letech 736–739 získal nadvládu nad Avignonem, Marseille a Arles a postupně tak ovládl celou zdejší oblast.

Martelův vnuk, Karel Veliký, byl králem Franků v letech 768–814. Roku 800 tohoto válečníka korunoval papež Lev III. na císaře říše římské. V roce 843 byla Karlova říše rozdělena na základě verdunské smlouvy mezi Karlovy vnuky; Provence, území na východ od Rhôny, připadla Lotharu I. Franckému, a když se vlády ujal v roce 855 jeho syn Karel, stala se královstvím.

Již od 8. století čelil zdejší region četným vpádům severoafrických muslimů (známých také jako Maurové nebo Saracéni). V roce 884 si vybudovali horskou základnu v La Garde-Freinet a odtud pak napadali sousední komunity. Než byli v 10. století vytlačeni, donutili tito Severoafričané mnoho místních panovníků a jejich nástupců odejít do hor – zrodily se tak malé opevněné vesničky (známé jako villages perchés, vlaštovčí hnízda) rozseté dodnes po celé oblasti Midi.

Provensálští kajícníci

Kajícné kaple najdete v Nice, Cannes a Sospel. Bratrstva kajícníků se objevila ve 14. století a rozšířila se přes oblast Midi. Jejich příslušníci byli identifikovatelní podle barvy kapuce; k nejvýznamnějším patřili Pénitents Gris, Blancs a Noirs. Věnovali se duchovním a dobročinným činnostem.

Význam Provensálska

Ke zlepšení situace došlo za vlády Viléma, obecně považovaného za zakladatele Provensálska, a jeho následovníků. S odchodem Maurů se z Provensálska stala silná nezávislá oblast spadající formálně pod Svatou říši římskou. Vzkvétal obchod a kultura, 12. a 13. století bylo zlatou érou trubadúrů a z provensálštiny se stal nejvýznamnější jazyk literatury západní Evropy.

Ve 12. století získal nadvládu nad Provensálskem hrabě z Toulouse a následně hrabě z Barcelony. Obzvláště schopným katalánským vládcem byl Ramon Bérenger V., který sjednotil oblast Provence do malého státu. Zdejší obyvatelé tak získali jak obchodní výhody, tak větší svobodu a ctižádostivý Bérenger se následně stal i králem Neapole a Sicílie. V roce 1246 se opět utužily vztahy s Francií, když se Bérengerova dcera Béatrix Provensálská provdala za Karla z Anjou (bratra francouzského krále Ludvíka IX.).

Dynastie Anjou se zde chopila vlády ve 13. století, jiní si však nárokovali nová území. Jedním z nich byl i Francií podporovaný papež Klement V., který se roku 1309 místo v Římě usadil v Avignonu. Následující roky představovaly pro město zlatou éru rozvoje a stalo se z něj kulturní centrum. Hlavním městem křesťanství zůstalo až do roku 1377, kdy papež Řehoř XI. přesídlil zpět do Říma. Po jeho smrti však nastalo velké papežské schizma, kdy papežský úřad zastávali zároveň dva papežové (jeden v Avignonu), později dokonce tři. K vyřešení došlo až v roce 1417 v Kostnici, kde koncil stanovil Martina V. jako jediného pravého papeže.

Francouzská nadvláda

Po několika změnách u moci se většina Provence (včetně Aix a Marseille) vrátila zpět do rukou vévodů z Anjou. Pod vládou Reného I. z Anjou (známého také jako „Dobrý král René“), posledního dědice rodu Anjou, vzkvétala země nejen ekonomicky, ale i kulturně. Toto období přineslo rozmach umění a literatury. Za svoje sídlo si René zvolil město Aix. V roce 1480 předal úřad synovci, jehož nástupcem se stal francouzský král Ludvík XI. Provence se od roku 1486 stala součástí Francie, kromě města Nice. To zůstalo samostatné, protože v roce 1388 vytvořilo alianci se Savojskem, pod něž spadalo až do roku 1860. Řeka Var vytvořila hranici mezi Francií na západě a Nice a Monakem na východě.

Na počátku 16. století došlo ke konfliktu mezi Františkem I. Francouzským a římským císařem Karlem V. Habsburským. František I. nechal opevnit města v okolí hranic, zatímco savojský vévoda dal postavit pevnost ve Villefranche. Poté Karel napadl Provence. V roce 1536 se zmocnil Aix a nechal se korunovat na krále Arles. Brzy se však musel opět stáhnout.

Papeži Pavlu III. se v roce 1538 podařilo přemluvit obě strany k podpisu niceské smlouvy, čímž bylo zajištěno velmi nejisté příměří. Roku 1543 napadl František I. společně s Turky Nice. Nice odolala nájezdům a zůstala součástí Savojska.

Portail de l‘Orme (Jilmová brána), staré město v Antibes

Války a revoluce

Ve stejné době docházelo v Evropě k mnoha náboženským sporům v důsledku sílícího vlivu protestantů. Náboženské války byly obzvláště výrazné právě na jihu Francie. V roce 1545 bylo na rozkaz Františka I. srovnáno se zemí více než 20 „kacířských“ vesniček v Luberonu na sever od Aix a v následujících letech se na obou stranách odehrálo mnoho násilných sporů. Oblast Riviéry zůstala převážně katolická. Ve Vence místní obyvatelé svrhli reformistického biskupa a město se tak v roce 1592 dostalo do obležení hugenotskými vojsky. K uklidnění situace došlo, až když se král Jindřich IV. Francouzský stal katolíkem a vydal edikt nantský (1598), který zaručoval protestantům náboženskou svobodu a práva. (Edikt byl v roce 1685 zrušen Ludvíkem XIV. prostřednictvím ediktu z Fontainebleau.)

V 17. století se stala konsolidace francouzského státu prioritou kardinála Richelieu, rádce krále Ludvíka XIII. Kroky k podpoření centralizace a zavedení nových daní vyvolaly vlnu znepokojení. Za vlády Ludvíka XIV. se Marseille, Antibes a Toulon staly hlavními přístavy – opevnění navrhl nadaný královský vojenský architekt Sébastien le Prestre, markýz z Vauban.

Během 17. a 18. století se Francie několikrát zmocnila oblasti Nice a opět ji ztratila. Získala však některá další území od savojského vévody. Postupný pokrok byl zastaven centralizací moci do Versailles a Paříže. K pochmurné atmosféře navíc přispělo propuknutí morové epidemie, která se Provencí šířila v roce 1720 a stála život více než 100 000 lidí.

Stejně jako zbytek Francouzů, měli i obyvatelé Provence ke konci 18. století dobrý důvod k nespokojenosti. Špatná úroda, mizerná administrace a neustálé odčerpávání financí vládci, kteří měli svá sídla daleko, vyvolávalo rozhořčení. V červenci roku 1789 proběhlo na jihu mnoho povstání a masakrů. Francouzská revoluce představovala i vzpouru proti církvi a duchovním; kostely, stejně tak jako zámky, byly drancovány davy vzbouřenců a zabaveny státem jako biens nationaux (národní majetek). V roce 1790 byla Provence rozdělena do tří departementů – Var, Basses-Alpes a Bouches-du-Rhône – obyvatelstvo však nadále strádalo a boje mezi monarchisty a republikány pokračovaly. Roku 1793 se revolucionářská vojska zmocnila Nice, která poté zůstala součástí Francie až do roku 1814.

Módní pošetilosti

Kolem roku 1750 si mnoho Angličanů oblíbilo mírné podnebí Riviéry v zimním období, koncem století se tak stala velmi módním resortem. Vzrostla především popularita Nice, a zejména Cimiez. Roku 1834 se o výrazný rozvoj a proslulost Cannes zasloužil lord Brougham.

Poté, co na konci 19. století objevil Saint-Tropez francouzský malíř Paul Signac, ho následovali další umělci a spisovatelé. Začátkem 20. století byla Riviéra regionem „vysoké společnosti“z celého světa – princové, východní vladaři, hlavy států a francouzské kurtizány, ti všichni si zde během zimy užívali maškarní plesy, okázalé večeře, hráli v kasinech a pořádali přepychové večírky.

Ve 20. letech 20. století sem přicházeli Američané, utíkající před prohibicí, které lákalo kouzlo pobřeží a nízké ceny, jež umožňovaly velmi extravagantní životní styl. S hlavním sídlem v Juan-les-Pins stáli u zrodu „zlaté éry“ – přinesli sem jazzovou hudbu a bláznivé tance, pořádali divoké oslavy a zpopularizovali jižní Francii jako zajímavou letní destinaci.

Napoleon v obležení u Toulonu od Édouarda Detaille

Napoleon na jihu

Z chaosu těžila Anglie, která se v roce 1793 zmocnila Toulonu. O znovuzískání města se významně zasloužil Napoleon Bonaparte, v té době ještě neznámý kapitán. Následně byl povýšen na generála a roku 1796 zahájil své tažení proti Itálii právě z Nice.

O dva roky později se stal Toulon výchozím bodem Napoleonova tažení do Egypta, ze kterého se triumfálně vrátil v roce 1799. Dnes zde můžete vidět malou pyramidu vybudovanou na památku jeho vítězství.

Napoleonova říše se však v Provence netěšila oblibě – daně a branná povinnost vyvolávaly odpor a blokáda Marseille byla katastrofou pro obchod.

Napoleon znovu projížděl Provencí v roce 1814, tentokrát však s ostudou, potupně eskortován rakouskými a ruskými vojsky do exilu na Elbu. Z tohoto ostrova, kde byl vězněn, se mu podařilo uprchnout o rok později a po přistání v Golfe-Juan se vrátil přes Cannes, Grasse, Digne a Gap do Paříže. Této cestě se dnes přezdívá Route Napoléon.

Zrod orleánské monarchie v roce 1830, který je spjat s nástupem Ludvíka Filipa Orleánského na trůn, byl přijat s úlevou. Již v roce 1848 však zasáhla jih Francie velmi výrazně další revoluce. Drobní rolníci prosazovali své právo na půdu. Monarchie byla svržena a nahrazena tzv. druhou francouzskou republikou.

Koncem roku 1848 se ujal moci Napoleon III. Savojská dynastie se v roce 1860 vzdala Nice výměnou za pomoc s vyhnáním Rakušanů ze severních oblastí Itálie. V lidovém hlasování vyslovili obyvatelé Nice svoji touhu stát se součástí Francie, ačkoliv Monako zůstalo oddělené jako dědičná monarchie a o rok později získalo na základě francouzsko-monacké smlouvy svou svrchovanost.

Plakát z 20. let propagující zimní sezonu v Nice

20. století a současnost

Jih Francie nijak výrazně nezasáhly boje první světové války, zdejší mladí muži však museli odejít na frontu v rámci branné povinnosti. Přestože generál Maginot nechal vybudovat podél hranic s Itálií řadu pevností, neunikla oblast následkům 2. světové války. V roce 1940 vyhlásila Itálie otevřené nepřátelství s Francií a podařilo se jí získat Menton. Zbytek území zůstal pod správou vlády ve Vichy a maršála Pétaina až do doby, než oblast ovládlo na konci roku 1942 Německo a Itálie obsadila francouzskou Riviéru.

Jak se spojenecká vojska přibližovala ze severní Afriky a Itálie, Němečtí vojáci vystavěli na plážích bunkry a natáhli ostnaté dráty. Saint-Tropez bylo zcela zaminované. 15. srpna 1944 přišlo dlouho očekávané vylodění. Američané se dostali až do Saint-Raphaël a bunkry zničili. Následující den francouzský generál Jean de Lattre de Tassigny připlul se svým francouzským vojskem do Saint-Tropez. Provence byla osvobozena.

Červený koberec u Palais des Festivals, Cannes

Poválečná léta se nesla ve znamení vylidňování vnitrozemských oblastí Provence a výrazného nárůstu populace ve městech Marseille a Nice, který byl podpořen návratem francouzských osadníků z Alžírska v roce 1962. Rok 1936, kdy Front Populaire, první francouzská socialistická vláda, zavedla placené dovolené, byl významným mezníkem pro turismus, protože cestování tak přestávalo být výsadou bohaté aristokracie a umělců. Tento trend pak dále pokračoval v 60. a 70. letech. V souvislosti s rozvojem turismu bylo podél pobřeží postaveno mnoho hotelů, rekreačních apartmánů a kempů a díky zlepšení dopravní a letecké infrastruktury začaly ročně do této oblasti proudit davy turistů z celého světa.

A tak se region dále rozvíjel. Jacques Médécin, kontroverzní starosta Nice (1966–1990), byl zodpovědný za vznik moderního městského uměleckého muzea, nového divadla a obchodní čtvrti Arenas. Za vlády prince Rainera III. vstoupilo Monako do 21. století s rozvinutým bankovním sektorem, mrakodrapy a novou čtvrtí Fontvieille. Toulon, hlavní francouzský námořní přístav, se zotavuje z období, kdy v místních volbách vyhrála Národní fronta (1995–2001), což výrazně poznamenalo zdejší obyvatele a kulturu. Dnes je tato oblast proslulá svými ekologickými projekty a Nice se připravuje na pořádání mistrovství světa ve fotbale, Euro 2016.

Historické milníky

350 př. n. l.

Řekové zakládají obchodní stanici v Nikaia (Nice).

125 př. n. l.

Římané stojí u zrodu Provincia Narbonensis (Provensálsko).

49 př. n. l.

Julius Caesar buduje nový přístav ve Fréjus.

1309

Papež Klement V. se usídluje v Avignonu.

1388

Nice se odděluje od Francie.

1481

Provensálsko (ne však Nice) je součástí Francouzského království.

1538

Podepsána smlouva v Nice mezi Františkem I. a císařem Karlem V.

1679

Vauban začíná s opevňováním a buduje armádu v Toulonu.

1731

První Angličané přijíždějí trávit zimu v Nice.

1789

Začátek Francouzské revoluce.

1814

Napoleon se plaví ze Saint-Raphael do exilu na Elbě.

1824

Postavena niceská Promenade des Anglais.

1860

Nice, Menton a Roquebrune schvalují připojení zpět k Francii.

1864

Dokončena železnice mezi Nice a Paříží.

1873

První karneval v Nice během dvou týdnů před obdobím půstu.

1878

Otevřeno kasino v Monte Carlu.

1892

Vytvářeny kolonie umělců v Saint-Tropez.

1923

Hôtel du Cap v Juan-les-Pins zůstal poprvé otevřený i přes léto – počátek obliby zdejších letních dovolených.

1942

Itálie obsazuje francouzskou Riviéru.

1944

Jižní Francie osvobozena Spojenci.

1946

První velký filmový festival v Cannes.

1949

Matisse začíná pracovat na Růžencové kapli, Chapelle du Rosaire.

1956

Princ Rainier si bere americkou filmovou hvězdu Grace Kelly.

1965

Vznik univerzity v Nice a Sophia-Antipolis.

1982

Tragická smrt princezny Gracie Patricie při automobilové havárii.

2001

Síť vysokorychlostních vlaků TGV se rozšiřuje i do Marseille.

2005

Monacký princ Rainier umírá a následovníkem se stává jeho syn princ Albert.

2007

Nové tramvajové linky v Nice.

2011

Monacký princ Albert si bere Charlene Wittstock.

2012

Socialista François Hollande je zvolen prezidentem Francie.

Kam se vydat

Francouzská Riviéra nabízí opravdu mnohé, od rušných středisek na pobřeží až po poklidné vesničky v kopcích, od zřícenin z doby Říma až po moderní umělecké ikony. Začneme v Nice, neoficiálním hlavním městě francouzské Riviéry, potom zamíříme na východ podél pobřeží do Mentonu na hranicích s Itálií a dále do Monaka. Následně se vydáme na západ od Nice do Antibes a Cannes a samozřejmě nezapomeneme ani na vnitrozemí, kde poznáme Vence a Saint-Paul. Dále na západ pak budeme pokračovat podél pobřeží Var přes Saint-Tropez a pohoří Maures do námořního přístavu Toulon.

Na pláži v Nice

Nice

V Nice [1] žije přibližně 350 000 obyvatel, jde tak o páté největší město Francie. Najdete tu druhé nejrušnější letiště v zemi, budovu opery s vynikajícím filharmonickým orchestrem, univerzitu, několik zajímavých muzeí, spoustu obchodů a hotely a restaurace na světové úrovni. Centrum města bylo výrazně přebudováno v souvislosti s výstavbou tramvajové sítě v roce 2007.

Féničané z Marseille se zde usadili ve 4. století př. n. l. a jméno Nikaia (Nice) možná pochází ze slova niké, řecky vítězství. Když sem o dvě století později dorazili Římané, vydali se do míst s příznivějším podnebím a na kopci Cimiez založili město.

Nice se odtrhlo od zbytku Provensálska v roce 1388, kdy se dostalo pod správu Savojska. Když se roku 1481 stalo opět součástí Francie, Nice zůstala oddělená a k Francii se oficiálně připojila až v roce 1860. V 15. století stál na kopci Le Château opevněný hrad a pod ním vyrostlo město (dnes známé jako Vieux Nice). Převážnou část obyvatelstva Nice sklátil v roce 1631 mor, město však přesto přežilo. V roce 1796, kdy dočasně patřilo opět Francii, je Napoleon využil jako základnu během svého tažení do Itálie. Od počátku 18. století je pak Nice známé jako zimní středisko. Tehdy se tu začal rozvíjet turistický průmysl, což podpořil i příchod Angličanů (včetně královny Viktorie) a ruské aristokracie.

Vieux Nice (Stará Nice) se rozprostírá kolem Le Château a sahá až k bulváru Jean Jaurès. Náměstí Masséna v pěší zóně tvoří hranici moderního města s hlavní třídou Jean Médecin. Na sever leží Cimiez a na jih podél pobřeží se nachází Promenade des Anglais.

Hotel Negresco

Promenade des Anglais

Každý, kdo navštíví Nice, projde podél tohoto nádherného, palmami lemovaného bulváru, dlouhého více než 5 km. Jméno Promenade des Anglais vzniklo jako památka na zdejší anglické obyvatele, kteří roku 1820 financovali rozšíření této původně malé ulice podél pobřeží. Po většinu své délky se nachází přímo na pobřeží Středozemního moře v Baie des Anges. Uprostřed najdete Negresco – úžasný belle époque hotel s impozantní fasádou, barevnými věžičkami a vrátnými v uniformách. Hned vedle je stálá výstava ve Villa Masséna [A] (st–po 10.00–18.00; zdarma), luxusní vile postavené v roce 1898 pro prince Victora Masséna. Expozice mapuje dějiny města v průběhu 19. století a život výtvarníků, spisovatelů a aristokratů, kteří zde tou dobou působili. O kousek dál pak narazíte na Palais de la Méditerranée, s moderním kasinem a hotelem, s působivou fasádou ve stylu art deco.

Na východním konci promenády, v místě, kde se spojuje s quai des Etats-Unis, leží park Jardin Albert 1er. Byl navržen na konci 19. století a kromě Tritonovy fontány z 18. století tu najdete i moderní divadlo pod širým nebem. Za parkem se pak rovnoběžně s promenádou táhne nákupní oblast, z větší části vyhrazená pro pěší. Na nejsevernějším cípu parku leží náměstí Masséna, obklopené arkádovými stavbami s načervenalým štukem, postavené v roce 1835.

Ruská katedrála v Nice

Za Promenade des Anglais se nachází nouvelle ville (nové město), které tu vyrostlo na konci 19. a na počátku 20. století. Najdete tu pěkná náměstí plná zeleně, nápadité vily a apartmány a hotely ve stylu belle époque a art deco. Jen několik bloků na západ se na třídě Nicolas II tyčí Ruská ortodoxní katedrála [B] (po–so 9.00–12.00, 14.00–16.00; zdarma), nejnavštěvovanější místo v Nice. Střechu zdobí pět cibulovitých věžiček a uvnitř se nachází pozlacený ikonostas (stěna, která odděluje prostor pro kongregaci od míst vyhrazených duchovním). Jde o největší ruský kostel mimo Rusko. Dále na západ na kopci Baumettes sídlí v honosném domě často opomíjené muzeum Musée des Beaux-Arts de Nice (www.musee-beaux-arts-nice.org; út–ne 10.00–18.00; zdarma). Najdete v něm sbírky z období od středověku až po začátek 20. století, včetně děl Jana „Velvet“ Brueghela, Jeana-Honorého Fragonarda, sádrových studií od Carpeauxe a sálů věnovaných Dufymu, Van Dongenovi a pastelům od Julese Chereta.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Francouzská Riviéra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.