Top 10 zajímavostí

Agios Nikolaos Nejkrásnější město východní části ostrova je oblíbenou rekreační oblastí, kde se podařilo uchovat kouzlo staré Kréty.

Soutěska Samaria Cesta nejdelší soutěskou v Evropě je vyčerpávající, ale i povznášející.

Moni Arkadiou Významná památka krétského boje za nezávislost.

Archeologické muzeum v Heraklionu Plné vzácných mínojských nálezů.

Chania Maják ve tvaru minaretu a malebný přístav jsou jen dvě z mnoha turistických atrakcí města Chania.

Rethymnon Půvabný benátský přístav v Rethymnu je lemován řadou rybích restaurací.

Planina Lasithi Tradiční venkovský život a starověké větrné mlýny.

Knossos Mínojský palác s velkolepými freskami je nejnavštěvovanější pamětihodností Kréty.

Gortys Hlavní město Kréty v římských a byzantských dobách.

Moni Toplou K dnes poklidnému místu se váže krvavá historie.

Ideální výlet po Krétě

1. a 2. den Heraklion

Vyzvedněte si na letišti v Heraklionu pronajaté auto, ubytujte se v hotelu ve městě a prohlédněte si Archeologické muzeum. Projděte se uličkami staré čtvrti a nezapomeňte navštívit Archeologické muzeum a Muzeum byzantského umění. Dopoledne druhého dne věnujte prohlídce Knosského paláce.

2. a 3. den Agios Nikolaos a ostrov Spinalonga

Poobědvejte v Heraklionu a vyrazte na východ do Agios Nikolaos. V blízkosti města si najděte příhodné ubytování. Poznejte noční život na březích jezera „Ag Nik“. Další den se vydejte přes Plaku na ostrov Spinalonga, kde si můžete prohlédnout opuštěnou kolonii malomocných.

3. a 4. den Zamiřte na jih

Po obědě v Agios Nikolaos zamiřte přes Sitiu do Moni Toplou a na pláž Vai. 4. dne si udělejte výlet do soutěsky Hohlahies a vyzkoušejte windsurfing u města Kouremenos.

5. den Užijte si moře v Myrtos

Pokračujte přes Ziros a Makry Gialos, cestou se zastavte na některé z lákavých pláží. Před obědem (a návštěvou muzea) nezapomeňte zavítat do Ierapetry. Jeďte dál směrem na západ a přenocujte v poklidném městečku Myrtos.

6. a 7. den Soutěska Rouvas

Z městečka Myrtos zamiřte do vnitrozemí k údolí Mesara. Odpočiňte si v Ano Viannos s kostelem zdobeným freskami. Potom vyrazte do města Zaros, kde strávíte dvě noci. 7. dne si vyjděte do soutěsky Rouvas, nebo navštivte klášterní kostely Vrondisi a Agios Fanourios. Pokud vám zbyde čas, zajeďte si do starobylého města Gortys.

8. a 9. den Kostely

Pokračujte dále na západ přes mínojské památky Faistos a Agia Triada, na oběd se zastavte ve Vori nebo v Matale (v Matale se nezapomeňte zajít vykoupat). Den zakončete v Plakias nebo ve Spili, ubytujte se na dvě noci. Další den si přivstaňte a vydejte se do údolí Amari, kde jsou k vidění místní kostely. K večeru si zkuste udělat čas na koupání na pláži Agios Pavlos.

10. a 11. den Starý Rethymnon

Cestou do Rethymnonu se zastavte v klášteře Arkadi. Ve městě si rezervujte ubytování na dvě noci. Celý následující den věnujte prohlídce překrásného starého města, zvláště pak pevnosti Fortezza a Muzea historie a lidového umění.

12. a 13. den Městečko Chania

Zamiřte na západ do města Chania, na oběd se zastavte u idylického jezera Kourna (můžete se tu i vykoupat). V Chanii si na dvě noci zajistěte pokoj ve stylovém hotelu v oblasti starého města. Odpoledne a celý následující den věnujte průzkumu galerií, obchodů a místních restaurací.

14. a 15. den Pěší výlet

Nastupte do ranního autobusu směřujícího do Xyloskala, odkud se vchází do soutěsky Samaria. V údolí přenocujte ve vesnici Agia Roumeli. Následujícího dne nasedněte na loď a vydejte se na západ k městečku Sougia nebo Paleochora, kde si můžete užít zasloužený odpočinek na pláži. Nakonec se vraťte autobusem do Chanie.

Úvod

Kréta: slovo, které vyvolává řadu různých představ. Starobylé architektonické památky, města překypující pouličním ruchem, miliony olivovníků pokrývající rozlehlé pláně, letoviska s bary osvětlenými neony a s hlasitou hudbou, romantické večeře s výhledem na malé rybářské přístavy, hory a soutěsky lákající k výšlapům, místo na pláži uprostřed stovek lidí, kteří rovněž touží po hřejivých slunečních paprscích, v létě 15 hodin slunečního svitu denně a v zimě na horách skoro metr sněhu. Ostrov má každému co nabídnout a určitě uspokojí i ty nejvíce znuděné a nedůvěřivé cestovatele.

„Velký ostrov“

Kréta leží ve východní části Středozemního moře, pouhých 110 námořních mil (asi 200 km) severně od pobřeží Afriky a ještě méně od Anatolie. Díky strategické poloze na křižovatce obchodních cest, vedoucích z Egypta na sever, z Říma na východ a na západ ze zemí Blízkého východu, bývala v minulosti politicky a obchodně významným místem.

Pro svou rozlohu dosahující 8300 kilometrů čtverečních, bývá Kréta nazývána Megalonissos, neboli „Velký ostrov“. Na pohled působí majestátně – tři velkolepá pohoří vypínající se do výšky přes 2000 metrů jako by ostrov zakotvila uprostřed moře. Voda v horách vyhloubila strmé soutěsky a v srdci skal odkryla mohutné jeskynní komplexy. Tyto jeskyně mívaly pro staré Kréťany značný náboženský význam. Některé z nich byly považovány za rodiště řeckých bohů. Během staletí skýtaly útočiště pirátům, tulákům i bojovníkům za svobodu. Hory nebyly nikdy zcela dobyty, dokonce ani za druhé světové války – nejodlehlejší údolí byla příliš vzdálená a jejich svahy příliš strmé. Dnes jsou horské vrcholky domovem mnoha druhů dravých ptáků, včetně orlů, jestřábů a supů.

Úrodné náhorní planiny a nížiny byly osídleny a obdělávány už v období neolitu. Sklizně byly bohaté také díky velkému množství potoků pramenících v okolních horách. Dlouhé písečné pláže, především podél severního pobřeží, lákají návštěvníky už od 60. let 20. století, kdy začaly být v oblibě hromadně organizované zájezdy. Ostrov však nabízí mnohem víc – rozmanité pobřeží, skalnaté zátoky, rozeklané mysy i bažinaté mokřiny.

Krétské prefektury

Kréta je rozdělena na čtyři administrativní celky (prefektury), pojmenované většinou po největším městě oblasti: Heraklion se stejnojmenným hlavním městem, Chania, Lasithi (s centrem v Agios Nikolaos) a Rethymnon s krásnými pobřežními lagunami.

Přírodní scenérie

Úroda v průběhu roku

Navzdory jižní zeměpisné poloze se na Krétě střídají čtyři roční období se všemi svými typickými projevy. Na jaře se kopce utápějí v záplavě květů a v záři slunečních paprsků dozrává pšenice, rodí se kůzlata a početná stáda dobytka spásají svěží pastviny. Na začátku léta se sklízí obilí a krajina dostává okrový nádech. Ptačí zpěv přehluší bzukot cikád a večerní vzduch prostupuje vůně zimolezu. Když léto vrcholí, Kréťané se před horkem ukrývají ve stínu, zatímco turisté vystavují bledá těla prudkému slunci. Krajinou se nese vyzvánění kravských zvonců. To se dobytčí stáda snaží najít obživu na vyprahlých kopcích.

S podzimem sice ubývá tepla, zato krajina hýří jemnými barvami, které vykouzlilo pozdně letní slunce. Štuková omítka na domech se barví do růžova, hrozny se vábivě nalévají a citrusové plody se převlékají ze zelené do oranžové. Zima brzy přikryje hory sněhovou peřinou. Obvykle suché skalní rozsedliny a pastviny se zaplní vodou, vzduchem se ponese kouř z ohňů a místní obyvatelé se budou hřát u kamen.

Hlavní událostí celého roku je sklizeň oliv. Olivy jsou na Krétě nejrozšířenější zemědělskou plodinou. Tisíce stromů pokrývají svahy kopců i pobřežní planiny jako symbol závislosti člověka na plodech země.

Ovce se chovají pro mléko i chutné maso

Kolébka Evropy

Každá prašná cesta a každá ulice města nese stopy dávné historie. Kréta byla kolébkou evropské civilizace. Mínojci byli dlouho pokládáni za bájný lid, dokud nebyly počátkem 20. století předloženy důkazy o jejich existenci.

V muzeích po celém ostrově jsou dnes vystavovány úžasné sbírky artefaktů, které představují Mínojce jako první původní evropskou kulturu, jejíž život byl prostoupen uměním, sporty a kratochvilnou zábavou. Mínojská civilizace zanikla náhle okolo roku 1450 př. n. l. Důvody jejího pádu nebyly dosud objasněny.

Původně se předpokládalo, že zkázu zapříčinila nějaká ničivá přírodní katastrofa. Dnes však archeologové za nejpravděpodobnější vysvětlení pokládají invazi cizích bojovníků, nebo vnitřní rozvrat. Ať už byla příčina jakákoli, následovaly po katastrofě tisíce let invazí a poroby ostrovanů. U moci se vystřídali Mykéňané, Dórové, Athéňané, Makedonci, Římané, Byzantinci, Arabové, Benátčané i Osmané. Stopy jejich přítomnosti nalézáme ve vojenských pevnostech, v obranných přístavech, panských sídlech, klikatých uličkách, na elegantních minaretech i na zdobených městských kašnách. V roce 1913 Kréta konečně dosáhla vytouženého énosis (spojení) s Řeckem.

Pozůstatky prvního krétského kláštera Katholiko

Svobodu nebo smrt

Kréťané se nechtěli smířit s tím, že si jejich rodnou zemi přisvojují cizinci. Zvláště v době turecké nadvlády si získali pověst tvrdých a houževnatých bojovníků, kteří dokážou překvapivě udeřit, rychle se ztratit v horských pevnostech, a tak vyzrát na své nepřátele.

K témuž stylu boje se uchylovali i během druhé světové války, kdy byla Kréta obsazena německými vojsky. Úspěšný partyzánský odboj byl veden v duchu dávného bojového pokřiku – „Svobodu nebo smrt!“

Němci obsadili města, ale nikdy se jim nepodařilo zcela ovládnout obyvatele venkova. Po staletí žili nezdolní Kréťané jednoduchým životem v souladu s přírodou, pečovali o svá stáda, pěstovali ovoce a zeleninu a věnovali se rybolovu.

Z vlny vyráběli oděvy a koberce, kůži používali k výrobě obuvi a sedel, ze dřeva zhotovovali mísy a další domácí potřeby a z trávy a slámy pletli ošatky a koše. Přebytky skladovali v očekávání dlouhých a tuhých zim, za nichž často zůstávaly horské vesnice zcela odříznuté od světa. Lidé důvěřovali Bohu, o čemž svědčí velké množství řeckokatolických kostelů rozesetých po celém ostrově, modlili se za nezávislost a za bojovníky ukrývající se v horách.

El Greco se narodil ve vesnici Fodele

Stále živé tradice

Přestože jsou válečné časy dávno pryč, život komunity v srdci ostrova se příliš nezměnil. V krajině jsou roztroušeny osady s typickými bílými domy, omítnutými vápnem. Ke každému stavení patří malé hospodářství. Venkované se stále stravují podle letitých zvyklostí. Jejich jídelníček tvoří zelenina, olivový olej, divoce rostoucí byliny, med, jogurt a trocha skopového masa – podle vědeckých studií patří k nejzdravějším na světě. I když i zde tradice postupně mizí, řada starších mužů si stále hrdě vykračuje v černých kalhotách po kolena, kožených botách a s háčkovanou čelenkou na hlavě – tak, jak to dělali jejich otcové a dědové. Černě oděné vdovy vysedávají na zápraží svých domů a mlčky pletou a na neobdělávaných svazích se pasou kozy.

Pověstnou nenávist Kréťanů k nepřátelům dokázala vždy zastínit jejich velkorysost k přátelům, včetně cizinců (řecké xénos označuje jak cizince, tak přítele). Procházejícím cestovatelům jsou dveře vždy otevřené. Když se dnes zastavíte u ovocného sadu nebo zrající vinice a pochválíte plody třeba jen tou nejzákladnější řeckou frází, dostanete na cestu plnou náruč ovoce. To je jen malý příklad krétské otevřenosti, která se tu dědí z generace na generaci. A v čem dnešní Kréťané nalézají potěšení? V poezii, literatuře, hudbě a tanci; tradiční podoby všech těchto forem umění jsou na ostrově stále aktuální.

Stále živoucí lidové zvyky však nikterak nebrání tomu, aby se z Kréty stal moderní, urbanizovaný ostrov. V 80. letech minulého století se řada vnitrozemských vesnic zcela vylidnila a jejich obyvatelé se přestěhovali do velkých měst na pobřeží. Mladí Kréťané se zajímají o módu, vzdělání a hudbu úplně stejně jako jejich vrstevníci z pevninské části Řecka. Cílem mladých je najít zajímavé zaměstnání, vydělat dost peněz a zajistit si klidnou budoucnost. To jim (podle jejich mínění) venkovský způsob života nedokáže dát. Dokonce i v současné ekonomické krizi tři největší města na severním pobřeží, tedy Heraklion, Rethymnon a Chania, prosperují v řadě obchodních odvětví a nepřehlédnutelná je také místní intelektuální scéna, za niž vděčí kvalitnímu vzdělávacímu systému. Tato tvář Kréty dokáže mnohé návštěvníky překvapit.

Masová turistika změnila tvář severního pobřeží

Je pochopitelné, že masová turistika krétskou krajinu dosti změnila, a to zejména podél severního pobřeží. Ostrov se každoročně zaplňuje zástupy cizinců, kteří sem jezdí za slunečními paprsky, odpočinkem i zábavou, a zdá se, že jim Kréťané rádi nabídnou pestré a kvalitní služby. Přesto si Kréta zachovává osobitý ráz a řada oblastí ostrova zůstává nedotčena. Obavy ze ztráty kulturní identity jsou možná pochopitelné, ale neopodstatněné. Vytrvalí a trpěliví Kréťané si budou dál dělat věci po svém. Fascinující kultura a historie i dramatické přírodní scenérie jsou příslibem, že Kréta bude i nadále zajímavým turistickým cílem.

Střet zájmů

Vzrůstající blahobyt mění zaběhané pořádky. Rozdíl v životním standardu lidí, kteří těží z turistického ruchu, a těch, kteří z něj nic nemají, vede občas k sociálnímu napětí. Situace je vyostřená nejen v blízkosti velkých přímořských letovisek, ale i ve vnitrozemí. Zvláště, pokud si zbohatlí navrátilci z měst chtějí v rodné vísce, mezi zchátralými domky předků, budovat opulentní sídla.

Zmínit jen negativní dopady krétského turistického průmyslu by bylo příliš jednostranné. Vzhledem k tomu, že ostrov nedisponuje žádnými zdroji nerostného bohatství nebo ropy a kromě rozsáhlé zemědělské činnosti a několika větrných elektráren tu není mnoho pracovních příležitostí, je často sezónní práce v turistickém ruchu jedinou záchranou před nezaměstnaností, která místy v zimě přesahuje 20 %. Nezbývá než doufat, že se rozvoj turismu udrží v rozumných mezích a že cestovní ruch zůstane pro obyvatele Kréty spíše požehnáním.

Stručná historie

Dlouhá historie Kréty úzce souvisí s její strategickou polohou mezi západní Evropou, Středním východem a severní Afrikou. V dobrých časech přinášela ostrovu obchodní příležitosti, nové myšlenky a prosperitu, v horších pak nájezdy, útisk a nemoci. Bezpočet fascinujících nálezů rozesetých po celém ostrově dodnes připomíná složitou síť, kterou zde utkaly dějiny.

Nejstarší na Krétě nalezené lidské pozůstatky se datují do 7. tisíciletí př. n. l. Patřily neolitickým lovcům a sběračům, kteří na ostrov přišli z Malé Asie. Postupně se z nich stali zemědělci s usedlostmi a pastvinami rozesetými po úrodné pláni Mesara. Až příliv nových, zkušenějších osadníků krátce po roce 3000 př. n. l. předznamenal příchod mínojského období, první velké civilizace zrozené na evropské půdě.

3500 let stará freska tří mínojských žen v Knossu

Mínojská kultura

Dlouho se věřilo, že je stará krétská civilizace pouhou legendou. Poté, co byla objevena dávná města a v nich řada úžasných uměleckých předmětů, se však pověst stala historickým faktem, a to především díky zapálenému badateli siru Arthurovi Evansovi. Dnes je o mínojské Krétě známa řada skutečností – včetně toho, že v době největšího rozkvětu dosahoval počet obyvatel ostrova asi dvou milionů, byl tedy přibližně čtyřikrát vyšší než dnes. 100 tisíc lidí tehdy žilo v hlavním městě Knossos.

V rané době bronzové byla sídla budována bez opevnění a sestávala z velkého počtu obydlí. Města se vyvíjela organicky, bez předem daného plánu. První palácové stavby v Knossu a dalších velkých městech, jako byl Faistos a Malia, vznikly mezi lety 2000 a 1900 př. n. l. Všechny však okolo roku 1700 př. n. l. zničilo silné zemětřesení. Současné pozůstatky pocházejí ze staveb, které vyrostly na místě těch původních, a to v období zlatého věku mínojské civilizace (v době nových paláců), které trvalo přibližně 250 let.

Nádherné zlaté šperky z Malie, pravděpodobně pohřební obětina

Mínojcům vládl král-kněz, který rozhodoval o všech náboženských i politických záležitostech. Není jasné, zda měl nad celým ostrovem moc jeden panovník, či zda měl každý palác svého vlastního krále. Lid uctíval Bohyni matku a náboženská moc byla symbolizována býkem, zdobnými rouchy a propracovanými rituály. Jedním z posvátných symbolů byla, v rozporu s mírumilovným životem Mínojců, labrys (dvoustranná sekyra). Její vyobrazení nalézáme na mnoha artefaktech po celém ostrově.

Mínojci vytvořili abecedu a vymysleli důmyslný vodovodní systém. Ženy se těšily výsadnímu postavení a v palácovém životě hrály aktivní roli. Obyvatelstvo mělo zálibu ve sportovních soutěžích a hrách i v řadě dalších odpočinkových aktivit. Nejvíce však Mínojci vynikali ve výtvarném umění.

Jakoukoli prázdnou plochu zaplnili obrazy. Zdobili vchody, zdi, podlahy i keramiku. Bezpočet nádherných artefaktů je k vidění v Archeologickém muzeu v Heraklionu. I ty nejběžnější předměty jako třeba kartáč na vlasy byly dokonale zpracované. Ze zlata a drahých kamenů se vyráběly překrásné šperky, které jsou důkazem vysoké životní úrovně některých obyvatel ostrova.

Prosperita celé říše byla založena na obchodu. Kréťané prokázali svou šikovnost nejen při práci s materiálem z místních zdrojů (viz malby, keramiku, předměty z mědi či bronzu), ale i s dováženými surovinami (lazuritem z Afghánistánu, slonovinou ze Sýrie, zlatem, stříbrem a černým obsidiánem z Anatolie). Měděné a bronzové výrobky prodávali, stejně jako typicky krétské potraviny – olivový olej, med a víno.

Mínojci se stali jednou z výrazných námořních sil v oblasti Středomoří. K výrobě lodí používali dřevo získané z rozsáhlých jalovcových a cypřišových lesů. Loďstvo však využívali spíše k obchodním než k vojenským účelům. Záleželo jim na pohodlném a příjemném životě a neprahli po dalším rozšiřování říše.

Okolo roku 1450 př. n. l. však tato vyspělá civilizace náhle zanikla. Přesný důvod není dodnes znám. Jistou indicií může být fakt, že všechny paláce byly zničeny zhruba ve stejné době. Ohořelé pozůstatky v Knossu a popel v Zakrosu podporují hypotézu o rozsáhlém, devastujícím požáru. Dlouhodobě převládal názor, že zkázu způsobila přírodní katastrofa, která zasáhla ostrov po vulkanické explozi na ostrově Théra (Santorini), ležícím severně od Kréty. Po ní měla přijít mohutná přílivová vlna, zemětřesení a ohnivá bouře. Théra však explodovala okolo roku 1500 př. n. l., asi půl století před zničením Kréty. V poslední době se spekuluje o tom, že rozvrat mínojské civilizace zapříčinil útok cizích nájezdníků, nebo domácí vzpoura. Učenci se budou tímto tématem jistě zabývat ještě mnoho let.

Kréta doby bronzové

Arthur Evans rozdělil dobu bronzovou na tři období: raně mínojské, střední mínojské a pozdně mínojské. Dnes se používá dělení na předpalácové, staré palácové, nové palácové a popalácové období.

Lato bylo v době dórské okupace důležitým městem

Dórové a Římané

Po zániku mínojské civilizace přišli na ostrov mykénští Řekové a obsadili zbytky mínojského osídlení; možná se na zkáze dokonce podíleli. Okolo roku 1200 př. n. l. se z Balkánu přes Egejskou oblast přihnali Dórové a pronikli až na Krétu.

Mnoho obyvatel se ve snaze uniknout před nepřátelskou hrozbou uchýlilo do odlehlých hor. Jiní se pokoušeli utéct po moři. Ostrov se přímo nezapojil do řecko-perských ani do peloponéské války, stal se však vyhledávaným zdrojem odvážných a bojovných žoldáků.

Složitý právní kodex města Gortys byl vytesán do kamene

Zatímco pevninská část Řecka dosahovala v klasické době (480–338 př. n. l.) svého vrcholu, ostrov Kréta roztříštěný do navzájem znesvářených městských států, z nichž nejmocnější byl Gortys (později Gortyna), stagnoval. Osvícení Athéňané však uznávali Krétu jako místo zrodu řecké kultury a zdejší jeskyně a svatyně považovali za poutní místa. Nejvýznamnějším počinem – a jediným významným pozůstatkem z tohoto období – je Zákoník města Gortys. Dokládá existenci hierarchizované společnosti, sestávající ze svobodných mužů, nevolníků a otroků, jimž vládla třída aristokratů.

Římané museli podstoupit tři roky urputných bojů, než se jim v roce 67 př. n. l. podařilo Krétu dobýt. Nakonec uspěli jen díky tomu, že proti sobě navzájem poštvali znesvářené městské státy. Kréta zůstala římskou provincií až do roku 395. Hlavním městem ostrova se stal Gortys. Římané zavedli na ostrově nový pořádek, ukončili vnitřní spory, postavili silnice, přístavy, akvadukty a vybudovali systém rozvodů vody a centrálního vytápění, který by bez větších potíží obstál i dnes.

Období raného křesťanství

V roce 60 nebo 61 na Krétu přicestoval apoštol Pavel. Šířením křesťanské víry na ostrově pověřil svého následovníka Tita. Potlačení pohanské víry stálo zpočátku velké úsilí, nicméně bylo korunováno úspěchem. Titus zemřel roku 107 v klidu a míru jako biskup města Gortys a stal se (jako řecký Agios Titos) patronem Kréty.

Když se římská říše rozštěpila, přešla Kréta pod správu Byzance (její vláda nad vzdáleným ostrovem byla ve skutečnosti jen formální). Kréťané trpěli častými útoky pirátů a islámských bojovníků, přesto zůstali věrni ortodoxní církvi, a to i během okupace andaluskými piráty v letech 824–961. Ostrov dobyl zpět byzantský vojevůdce (a později císař) Nikeforos Fokas. Během úmorného obléhání Heraklionu metal na město uťaté hlavy arabských bojovníků, aby podlomil odvahu přeživších obránců.

Role církve

Řecká ortodoxní církev měla na Krétě vždy výjimečné postavení. Během cizí nadvlády zakládala a vedla školy, kde se vyučovala řečtina a kde se udržovaly staré krétské tradice. Především ale byla centrem odporu proti národnímu útlaku. 34 krétských klášterů proto čelilo řadě útoků.

Malba ikon v byzanském stylu zažila svůj vrchol za vlády Benátčanů

Benátské období

V roce 1204 padla Konstantinopole do rukou křižáků. Kréty se zmocnil křižácký vůdce Bonifác z Montferratu, který ji obratem prodal Benátčanům za 1000 stříbrných marek. Pod 465 let trvající nadvládou Benátek (1204–1669) Kréta prosperovala, i když během prvních sta let se opakovaly ozbrojené střety mezi benátskými kolonisty a sesazenou byzantskou aristokracií. Strategicky situovaný ostrov byl, coby zdroj dřevěného stavebního materiálu, oporou rozsáhlé obchodní říše a stal se první formálně ustavenou zámořskou kolonií Benátské republiky.

Přístavy a opevnění měst Heraklion (pod vládou Benátčanů nazývaný stejně jako celý ostrov Kandia), Chania a Rethymnon, hrdě vyzdobené lvy svatého Marka, dodnes svědčí o ambicióznosti benátského programu veřejné výstavby. Zachovalá panská sídla a krásné paláce dokumentují tehdejší požitkářský životní styl. Od 14. století začali příslušníci původní krétské vyšší třídy uzavírat sňatky s benátskými uchvatiteli a ovlivňovat politiku ostrova.

15. a 16. století je označováno jako krétská renesance. Vznikala vynikající umělecká díla a byla vybudována řada nových klášterů a kostelů. Poté co na ostrov přišli v roce 1453 byzantští malíři, aby zde založili uměleckou školu, dosáhla svého vrcholu tvorba ikon.

Významný krétský spisovatel Vikentios Kornaros (asi 1553–1613) složil romantickou epickou báseň v krétském dialektu nazvanou Erotokritos. Většina vesničanů ji sice dnes již neumí zpaměti, mezi krétskou inteligencí je však stále velmi oblíbená.

Bitva o Krétu

S rostoucím vlivem muslimského světa byly křesťanské síly nuceny stáhnout se z východního Středomoří. Osmanští Turci vytlačili benátská a janovská vojska nejprve z Malé Asie, poté z pevninské části Řecka a nakonec i z většiny ostrovů v Egejském moři. Na řadu přišla i Kréta, o niž svedli Osmané s Benátčany krutý boj. Ve 30. letech 16. století zahájila turecká armáda pod vedením nechvalně proslulého admirála Chajruddína Barbarossy útok na Chanii, Rethymnon a Sitii. Během následujícího století Benátčané výrazně posílili opevnění měst, Chania a Rethymnon však přesto byly v roce 1645 dobyty.

O dva roky později začali Turci obléhat hlavní město Kandiu (Heraklion). Urputný boj trval 22 let. Na počátku tohoto období byli obránci oslabeni propuknuvší morovou nákazou, město čítající 12 tisíc obyvatel se ale i tak dokázalo postavit na odpor. Po 15 letech marného obléhání byl vůdce tureckých vojsk Husejn-paša odvolán zpět do Istanbulu, kde byl za své selhání při dobývání města veřejně uškrcen. Předpokládá se, že ve městě zemřelo 30 tisíc obránců, na straně obléhajících si však boje vyžádaly 118 tisíc životů.

Vládci západní Evropy sledovali boje se zatajeným dechem, posily však poslali minimální a odpor Benátčanů byl nakonec neúprosně zlomen. Když dobyvatelé v roce 1669 vstoupili do bran města, vyjednali si Benátčané možnost bezpečného odjezdu a odvezli s sebou kromě jiných křesťanských artefaktů i pozůstatky (lebku) svatého Tita. Nejuctívanější krétská relikvie se na ostrov vrátila až v roce 1966.

Krétská renesance

Po pádu Konstantinopole v roce 1453 se Kréta stala útočištěm umělců a teologů prchajících před Osmany. Při klášteru svaté Kateřiny v Heraklionu byla založena kolej, zaměřená na studium malby, teologie a humanitních věd. Škola se v 16. a 17. století stala střediskem krétské renesance. Údajně tu studoval El Greco a spolu s ním jeho současníci Michail Damaskinos a Vikentios Kornaros (viz výše).

Krétští umělci byli vynikajícími malíři ikon. V jejich díle se mísil tradiční byzantský styl s vlivy italské renesance. Jejich díla byla žádaná v celém západním světě. Mistrem oboru byl Damaskinos, který žil mezi lety 1577 a 1582 v Benátkách. Jeho způsob užívání barev a perspektivy dal tradičním ikonám hloubku, kterou se později snažilo napodobit mnoho jeho následovníků.

Osmanská vláda

Roky, které Kréta strávila pod osmanskou nadvládou (1669–1898), jsou většinou považovány za období kulturní a ekonomické stagnace. Imperiální panovníci neměli zájem na rozvoji ostrova ani na investicích do nově získaného území. Kréta se po staletích rozkvětu pod benátskou správou propadla do období temna.

S výjimkou posíleného opevnění ostrova zůstalo po turecké vládě jen velmi málo hmatatelných stop. Postavili pouze několik mešit – především proto, že většina krétských konvertitů se hlásila k neortodoxní muslimské sektě zvané Bektaşi. A ve velkých městech, kde do 40. let 19. století tvořili Turci téměř polovinu obyvatelstva, po sobě zanechali nevelké množství domů. K jejich nejvýraznějšímu kulturnímu odkazu tak patří zdobené pouliční kašny umístěné v rozích tržišť a před modlitebnami. Kréťané žijící ve městech se v tomto období stáhli do ústraní. Oficiálně konvertovali k islámu, aby se vyhnuli vysokým daním, ale potají dál vyznávali pravoslavnou víru.

Národní svátek

8. listopadu roku 1866 došlo v klášteře Arkadi k výbuchu prachárny. Stovky Kréťanů zde raději ukončily svůj život, než by se vzdaly Turkům. Tento den je na Krétě národním svátkem.

Čas od času se Kréťané pokusili o vzpouru. Odbojná iniciativa většinou vycházela z odlehlých horských pevností, do jejichž niter se mohli vzbouřenci v případě nouze uchýlit. Mnohem zranitelnější obyvatelé nížin za podobné pokusy vždy zaplatili vysokou daň v podobě krvavých odvetných opatření.

K první velké vzpouře došlo v roce 1770. Rusové, kteří doufali, že tak odvedou pozornost Turků, zatímco sami povedou útok v jiném místě Osmanské říše, slíbili pomoc bohatému majiteli lodí Daskalogiannisovi. Ten vyvolal povstání ve městě Sfakia, ruské podpory se však nikdy nedočkal. Rebelie byla potlačena, Daskalogiannis byl stažen za živa z kůže a celá událost se stala námětem strhující poemy.

Atmosféra na ostrově Kréta se změnila, poté co v roce 1830 část Řecka získala nezávislost na Osmanské říši. Došlo k několika pokusům o ustavení částečně autonomní vlády se zastoupením křesťanské šlechty; byly však vesměs neúspěšné. Propukala další povstání, která byla většinou tvrdě potlačena.

Klášter mučedníků: Arkadi je posvátné místo krétského obrození

Během mohutného povstání v roce 1866 zemřely stovky Kréťanů při sebevražedném výbuchu v klášteře Arkadi. Další rebelie následovaly v letech 1889 a 1895. Utrpení ostrovanů bylo náležitě opěvováno v oblíbených hrdinských písních o Digenisovi (převzatých z původního středověkého eposu a přizpůsobených novým tématům), v pochmurném románu Pandelise Prevelakise Kréťan i v grandiózním díle Nikose Kazantzakise.

Kréťan Eleftherios Venizelos přinesl spojenectví s Řeckem

Spojenectví s Řeckem

V roce 1898 evropské mocnosti konečně Turky donutily, aby Krétě v rámci své říše udělili autonomii. Post vysokého komisaře zastával princ Jiří, druhý syn krále Jiřího I. Řeckého. To však krétským nacionalistům nestačilo a princ, stojící v čele ostrova rozpolceného na ultranacionalisty a umírněné parlamentní frakce, musel v roce 1906 rezignovat. Teprve v roce 1913 pod vedením Kréťana Eleftheriose Venizelose konečně došlo k énosis – spojení s Řeckem.

Přestože Kréta přestála 1. světovou válku bez újmy, nastaly na ostrově mezi rokem 1913 a polovinou dvacátých let velké změny. Krétští muslimové se od roku 1897 hromadně stěhovali na Rhodos, na Střední východ a do Anatolie. Neúspěšná řecká invaze do Turecka v letech 1919–1922 a konečný úspěch tureckého odporu však tento přesun (směr Turecko) ještě urychlily. Z ostrova byli vypovězeni i poslední z tisíců muslimů a na jejich místo přišli pravoslavní běženci z Malé Asie.

Mrtví z obou světových válek odpočívají v Chanii na britském válečném hřbitově

Válka a mír

Útrapy Kréťanů tím však neskončily. Během 2. světové války v roce 1941, po bleskovém postupu německých vojsk přes řeckou pevninu, se museli spojenci stáhnout až na Krétu. 20. května německé parašutistické jednotky zajistily letiště u Maleme západně od Chanie. Ke krétské domobraně se přidali vojáci britské, australské a novozélandské armády. Při hrdinném odporu během desetidenní bitvy o Krétu byli však donuceni ustoupit napříč celým ostrovem. Mnoho jich bylo evakuováno do Egypta, několik tisíc však na ostrově uvízlo a muselo se ukrýt v horách. Počet mrtvých na obou stranách byl děsivý: 2 tisíce spojeneckých vojáků přišlo o život a 12 tisíc bylo zajato, na německém válečném hřbitově přibylo čtyři a půl tisíce hrobů.

Díky letité tradici odporu proti cizím vetřelcům Kréťané okamžitě zahájili odpor proti okupačním německým silám. Snaha ukrýt „uvězněné“ spojenecké vojáky a potají je po malých skupinkách odvážet z jižních pláží ostrova byla úspěšná. Po italské kapitulaci v září 1943 však německé represe proti civilnímu obyvatelstvu zesílily. Na počátku roku 1944 se krétským odbojářům podařil husarský kousek, když unesli německého generála Kreipeho a tajně ho odvezli z ostrova. Nacisté však na oplátku vypálili řadu vesnic a v údolí Amari povraždili mnoho bojeschopných mužů. Okupace Kréty trvala až do května 1945, kdy Němci konečně opustili také město Chania. Mnoho krétských měst bylo zničeno těžkým bombardováním, ostrovu se však většinou vyhnuly interní spory občanské války, které běsnily v pevninské části Řecka (1946–49), a Kréťané také nebyli vystaveni tak silným vlivům vojenské junty (1967–74) jako ostatní řecké komunity.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kréta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.