Volání do zbraně

Jan Kotouč

Copyright © 2015 Jan Kotouč

Cover © Petr Willert

ISBN 978-80-7398-743-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-744-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno Michaele Mackové a Sandře Lanczové.

Dvěma kamarádkám, které se mnou byly od začátku.

„Po celé Evropě zhasínají světla. Za našeho života se už nerozsvítí.“

– sir Edward Grey, britský ministr zahraničí v předvečer 1. světové války

„A proto při spravování tří vojsk nic vyššího ti nesmí býti než zvědové, nikdo nebudiž odměňován velkomyslněji; a nic neudržuj v takové tajnosti jako zvědy své.“

– Sun Tzu, O umění válečném

Obsah

Prolog

1.

2.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

Příloha 1 Postavy

Příloha 2 Rozložení vojenských sil

Příloha 3 Operační svaz Zeta

Příloha 4 Žebříček hodností

Bonusová povídka Zpátky do služby

Pokračování diplomacie (ukázka)

Tristanská občanská válka (ukázka)

Na prahu očistce (ukázka)

Prolog

„Poplach, stupeň červená! Všichni členové posádky na bojová stanoviště, všichni členové posádky na bojová stanoviště. Toto není cvičení. Opakuji: toto není cvičení!“

Kapitán Duro Gajić, velící důstojník bitevního křižníku Tarnówského loďstva Julius Martin, se prudce zvedl od stolu ve své pracovně, rychle si oblékl sako důstojnického stejnokroje a vyběhl na chodbu zrovna ve chvíli, kdy se z interkomu začalo ozývat: „Kapitán na můstek. Kapitán na můstek!“

Na můstek dorazil o minutu později. Většina stanovišť ještě nebyla plně připravena a velitelé jednotlivých směn teprve uvolňovali místo svým velitelům sekcí, kteří v Tarnówském loďstvu podle tradice během boje obsazovali hlavní místa na můstku.

Nicméně u velitelského křesla Gajić spatřil komandéra Petra Raunera, svého prvního důstojníka, a okamžitě se k němu vydal, zatímco mariňák hlídající vstup stroze ohlásil: „Kapitán na můstku.“

„Jaká je situace, Petře?“ dostal ze sebe. Rauner se ani neotočil a pouze ukázal na taktický displej u kapitánova křesla.

„Dvojice stíhaček naší letecké hlídky objevila nějaký objekt na senzorech a letěla ho prozkoumat. Objekt ale zmizel, než se stihla přiblížit.“ Pokrčil rameny a na jeho tváři se objevil náznak rozpaků. „Možná se mýlím, ale mohla by to být nadsvětelná sonda a součást nepřátelské zpravodajské sítě. Raději jsem nechal vyhlásit poplach. Vzhledem k tomu, co se stalo s posledními dvěma konvoji…“

Nechal svá slova vyznít do ztracena a Gajić vážně přikývl. Na cestě z Tarnówu do Kolonizovaného prostoru se už ztratily dva velké konvoje. Každý chránilo několik lehkých křižníků. Nikdo o nich už neslyšel, prostě zmizely. Někteří se domnívali, že se střetly s nějakou vesmírnou anomálií, ale většina zainteresovaných měla za to, že konvoje se staly obětí útoku. A ať už zaútočil kdokoliv, byl schopen si poradit s doprovodnými válečnými loděmi, takže nešlo o obyčejné piráty.

„Udělal jste dobře, komandére,“ ujistil Raunera Gajić a vklouzl do kapitánského křesla. „Kdo má letovou hlídku?“

„Pet a Su-su,“ řekl Rauner a potom rychle dodal: „To je nadporučík Petra Holcová a poručík Lenka Hostašová.“

„Spojte mě s nimi,“ nařídil Gajić a nasadil si hands-free komunikátor. „A ať plukovník Bronski vyšle pohotovostní peruť.“

„Ano, pane!“

Po chvíli se mu ve sluchátkách ozval hlas pilotky. „Tady Pet.“

„Tady kapitán Gajić. Nadporučíku, jste si jistá, že to opravdu byla nadsvětelná sonda?“

„Jisté si nejsme, pane,“ odpověděla pilotka, „ale je to rozhodně možné.“

„Rozumím. Leťte na poslední známou pozici té údajné sondy a pokuste se získat nějaké bližší informace.“ Pochyboval, že něco najdou, ale bylo lepší mít všechny možnosti podchycené.

Po velkých tahanicích se vláda Tarnówu, hlavně ministerstvo obchodu, ministerstvo obrany a ministerstvo zahraničí, rozhoupala vyslat další velký konvoj, tentokrát pozměněnou trasou a v doprovodu Julia Martina, jenž byl jedním z pouhých dvanácti bitevních křižníků, kterými Tarnówské loďstvo disponovalo, a jehož nasazení bylo předmětem mnoha debat. Nakonec byl ale Martin vyslán spolu se šesti doprovodnými fregatami jako eskorta konvoje pětadvaceti nákladních lodí, které mířily na sedm různých míst v Kolonizovaném prostoru.

Kdybychom aspoň bezpečně dorazili ke stanici Albatros! Tu chrání čtyři naše bitevní křižníky, ale ty se od ní nemůžou moc vzdálit, protože stanice je příliš lákavý cíl pro různé nekalé živly. Ale pro naše konvoje je momentálně problémem spíš cesta ke stanici Albatros.

Velké konvoje tradičně pluly od Tarnówu ke stanici Albatros a odtamtud potom lodě pokračovaly individuálně nebo v malých skupinách. Některé vyložily náklad přímo na stanici, kde si ho převzala jiná loď, jiné letěly až k planetám, jimž byla dodávka určena. Válečné lodě někdy doprovázely obchodní lodě dál k jejich cílům, což pomáhalo případné piráty odradit.

Ale velký konvoj pětadvaceti nákladních lodí nebyl cílem obyčejných pirátů. A někdo, kdo zničil předchozí dva konvoje, se určitě nebude honit za jednotlivými loděmi.

„Peruť Beta je venku,“ ozval se taktický důstojník Erik Jaskiewitz. „Peruť Delta se připravuje.“

„Dobře.“ Gajić naťukal kód pro středisko letových operací a po chvíli na obrazovce vedle velitelského křesla spatřil tvář plukovníka Bronského. Velitel letové skupiny Martina si právě ve středisku letových operací sundával modré sako plukovníka Tarnówského letectva.

„Sledujete situaci, plukovníku?“

„Ano, kapitáne,“ potvrdil Bronski. „Myslíte, že to může být nějaká past, do které padly předchozí dva konvoje?“

Gajić vycítil z jeho hlasu napětí. Napětí, které cítil i on sám. „Je to rozhodně možné a je lepší mít se na pozoru.“

„To chápu,“ souhlasil Bronski a otočil se od kamery, aby od jednoho z astronautů převzal pilotní skafandr. „A chystám se osobně vyrazit ven s perutí Kappa.“

„Zrovna jsem vám to chtěl navrhnout, plukovníku. Jen do toho!“ Gajić ukončil spojení a napjatě sledoval displeje. Zdejší sluneční soustava byla nesmírně rozlehlá a nadsvětelné sondy – což byly vlastně malé robotické lodě vybavené senzory a miniaturním generátorem mimoprostorového okna – se často používaly jako jakási špionážní síť. Zámožný útočník si mohl dovolit rozmístit klidně stovky sond. Jakmile sonda na svých senzorech zaznamenala kořist, provedla krátký skok skrz mimoprostorové okno k místu, kde čekal její majitel. Ten potom provedl skok ke své oběti.

A proto si každá hlídka doprovázející obchodní konvoj dávala velice dobrý pozor na sondy, pro případ, že…

„Martine, tady Pet!“ ozval se mu náhle ve sluchátkách rozrušený hlas. „Kontakt! Kontakt!“

* * *

„Panebože,“ vydechla nadporučík Petra Holcová – volací znak „Pet“ – když konečně dokázala jasně rozeznat nový kontakt. Byl tak blízko, že ani nepotřebovala senzory. Prostě ho viděla. A blížil se k nim.

A ke konvoji.

„Co to proboha je?!“

„Má to přes pět kilometrů!“ přidala se Su-su, která byla jejím wingmanem. „Nebo spíš šest.“

„Tady Martin,“ ozval se Pet ve sluchátkách hlas kapitána Gajiće. „Detaily!“

„Je to zatraceně velká loď! A blíží se strašně rychle! Musela před vstupem do mimoprostorového okna nabrat velké zrychlení!“

„Popište tu loď!“ nařídil Gajić. „Můžou to být mimozemšťané?“

To nebyla hloupá otázka, uvědomil si jakýsi koutek Petina mozku. Po sinajském zákroku v hunském prostoru sice lidé ze sektoru Hirano momentálně neměli akutní problém s žádným mimozemským druhem, ale to neznamená, že se to nemůže změnit. Agentura pro mimozemské styky nedávno přiznala, že před jednotlivými státy několik let tajila existenci mocné rasy zvané Teradoni. To způsobilo skandál a spoustu členů vedení AMS to stálo funkci, od té doby se však organizace snažila svou chybu napravit a pořádala informační brífinky o možnostech Teradonů určené jak ozbrojeným silám jednotlivých států, tak široké veřejnosti. I Pet na jednom takovém brífinku byla, ale tohle se jim moc nepodobalo. Respektive vůbec se jim to nepodobalo.

„Ta loď má válcovitý tvar,“ ozvala se Su-su. „Po stranách má asi čtyři vyboulené části a…“

„Vypadá to jako vzletové dráhy pro stíhačky,“ dokončila Pet. „Kapitáne, ta loď je rozhodně lidská. Design se podobá klasickému bitevnímu křižníku, akorát je alespoň třikrát větší. A míří přímo na nás!“

„To stačí. Okamžitě se otočte a vraťte se zpět k Martinu.“

Obě pilotky potvrdily rozkaz a otočily své stroje. Ale setrvačnost udělala své a musely rychlost teprve nabrat, zatímco nepřátelský bitevní křižník – nebo co to bylo – vytrvale zrychloval proti nim už od svého příletu.

Nadporučík Petra Holcová napjatě sledovala, jak se vzdálenost mezi nimi a útočníkem nadále zmenšuje, a to i přesto, že se snažily ustupovat kolmo k jeho trajektorii. V relativistickém prostoru udával „rychlost“ lodi pouze poměr tahu motoru k její celkové hmotnosti. A to nyní hrálo ve prospěch velkého útočníka.

Pet věděla, že pokud ta loď funguje jako jakákoliv lidská loď známého typu, jsou už dávno v účinném dostřelu jejích střel Seeker. A to znamená, že brzy…

Neznámá loď vypálila salvu z kanónů bodové obrany a obě stíhačky se během okamžiku vypařily i se svými pilotkami.

* * *

„Pet a Su-su jsou pryč!“ vykřikl komandér Erik Jaskiewitz. Hlavní taktický důstojník Martina nebyl nejmladší, ale zřejmě až do této chvíle vnímal boj a ztrátu na životech jako cosi abstraktního, co se jej osobně netýká. A nepřítel ho právě vytrhl z iluzí.

„Všechny lodě přejdou na bojový plán Blaník-4,“ štěkl Gajić. „Ať se bodová obrana připraví. Komandére Jaskiewitzi… Komandére Jaskiewitzi!“

Taktický důstojník sebou škubl. „Ano, pane?“

„Za jak dlouho se nepřítel ocitne na dostřel, předpokládáme-li, že má stejné technologie jako my?“

„Blíží se strašně rychle! Bude na dostřel našich seekerů za… necelé dvě minuty!“

On řekl našich seekerů. Asi si tím dodává odvahu. Ale pradávná vojenská poučka moudře praví: „Pokud je nepřítel na dostřel, ty jsi taky.“

Gajić mrkl na svůj taktický displej. Doprovodné fregaty se řadily do formace kolem Martina, zatímco civilní lodě konvoje se držely zpátky. Cílem fregat bylo posílit bodovou obranu bitevního křižníku.

„Kapitáne, plukovník Bronski hlásí, že všechny stíhačky jsou venku a žádá instrukce,“ ozvala se komandér-poručík Hana Koliášová.

„Ať se drží u lodi a vyčkává.“ Gajić sledoval blížící se kolos. „Vypouští nepřítel nějaké stíhačky?“

„Ne, pane,“ připustil Jaskiewitz. „Ale podle hlášení Pet a Su-su má hangárové paluby.“

„Vypouští střely!“ zvolal jeden z Jaskiewitzových podřízených u senzorového stanoviště.

„Potvrzuji, velké množství střel.“ Komandér Jaskiewitz rázem zbledl a zalapal po dechu.

„Tak kolik, krucinál?!“ křikl komandér Rauner a vykročil k taktickému stanovišti.

„Dvě stě čtyřicet střel v první salvě! Ten macek má alespoň dvě stě čtyřicet odpalovačů. To je třikrát víc, než máme my!“

Gajić nyní tu smršť viděl na vlastním taktickém displeji. „Opětovat palbu!“ zařval. „Ať všichni pálí, jak nejlépe dovedou!“

„Druhá salva!“

A brzo nepochybně přijde třetí…

„Kam míří ty střely?“ zeptal se Gajić.

„Asi polovina míří na nás! Zbytek se dělí na fregaty!“

Gajić strnule přikývl. Definitivně bylo potvrzeno, že jejich protivník je člověk. Mimozemšťané obvykle nebyli schopni rozeznat civilní nákladní loď od válečné lodi, stejně jako to lidé při prvním setkání nedokázali rozlišit u mimozemských lodí. I když Teradoni se už setkali s kasimirskou lodí, takže mohli vědět, jak poznat válečnou loď… Ale ne, tohle rozhodně nebyli Teradoni. A jiný mimozemšťan to určitě taky nebyl, Pet a Su-su měly pravdu, tohle je lidská loď.

Nepřítel mohl napadnout civilní lodě – taky už se ocitly na dostřel – ale nejdřív zaútočil na lodě, o kterých věděl, že ho můžou ohrozit.

A pokud byl nepřítel člověk, pak si byl Gajić jistý, že jde o Kasimirské císařství. Od občanské války na Tristanu se napětí mezi císařstvím a Obrannou aliancí stupňovalo a napadání obchodních konvojů bylo přesně ve stylu císaře Drakose.

Na další myšlenky už Gajić neměl čas. Rakety a projektily bodové obrany Martina začaly chrlit přehradní palbu ve snaze zastavit příliv střel. A dařilo se jim. Gajić na displeji sledoval, jak počty červených teček blížících se k jeho lodi rychle klesají.

Jenže v konečném důsledku rozhodovala čísla a nalétajících střel bylo jednoduše příliš mnoho. Prvních několik seekerů proniklo pod hranici dostřelu protistřelových raket i skrz přehradní palbu kanónů a zarylo se do trupu lodi.

Loď se začala otřásat, jak na jejím trupu explodovaly další a další dvacetimegatunové nukleární hlavice a pozvolna odpařovaly její kiriový pancíř.

A zdálo se, že nepřítel má seekerů nekonečnou zásobu.

„Přišli jsme o odpalovače seekerů 4, 6, 8, 10 a 12!“ hlásil komandér Rauner. „Stanoviště bodové obrany 3 a 4 je mimo provoz!“

„Fregata Pavol Kollár byla zničena,“ přidal se komandér Jaskiewitz, který se podle všeho vehementně snažil nepanikařit. „A teď zničili i Ladislava Friedela a… Kapitáne, všechny naše fregaty byly zničeny!“

„A jaké poškození děláme my jim?!“ zeptal se Gajić.

„Několik našich seekerů nepochybně proniklo jejich bodovou obranou, ale nevím, jakou způsobily reálnou škodu,“ přiznal Jaskiewitz.

Nejspíš moc velkou ne. Rozhodně ne ve srovnání s tím, co dělají mé lodi!

Obě lodě si nadále vyměňovaly nukleární pozdravy a kapitán Duro Gajić sledoval, jak obří kolos jeho loď začíná míjet.

„Pro celý konvoj: obrat ostře na pravobok!“

Konvoj splnil jeho rozkazy, i když Martin sám se otočil velice těžko. Nepřátelské salvy už vyřadily značnou část z jeho vyrovnávacích trysek a i hlavní motory na zádi byly poškozené.

A potom palba ustala. Žádné další střely na Martina nedopadaly.

„Co to…?“ zeptal se kdosi.

„Začal zpomalovat moc pozdě,“ vysvětlil Gajić a pustil opěrky svého křesla. Ani si neuvědomoval, že je tak křečovitě svíral. „Setrvačnost ho zanesla zase mimo dostřel. Bude mu chvíli trvat, než se otočí, máme pár minut.“ Dlouze vydechl a podíval se na displej se schématem lodi. Téměř celý povrch trupu byl vyznačen žlutě nebo červeně na znamení kritického poškození.

„Škody?“

„Očesal nás o víc než polovinu výzbroje,“ řekl komandér Rauner. „Příď je odepsaná prakticky celá. Ztratili jsme reaktorovou komoru na přídi, záložní středisko řízení oprav, záložní zbraňové stanoviště, astrogační úsek je bez energie… a paluby 7 a 8 na levoboku jsou bez tlaku. Trup byl protržen snad na patnácti různých místech po celé délce lodi.“

A v tu chvíli si Gajić uvědomil, že je konec. Jeho loď toho už moc nevydrží a nepřítele sotva škrábli. Velel jí čtyři měsíce. Byly to úžasné čtyři měsíce a svým způsobem vrchol jeho kariéry. Julius Martin představoval celou dvanáctinu síly Tarnówského loďstva.

A skončí to takhle.

„Kapitáne, ta nepřátelská loď se otáčí!“ ozval se komandér Jaskiewitz stísněně.

„Naravno, da se okreće, to kopile nas želi stići,“ zamumlal Gajić a téměř mimoděk sklouzl do své mateřštiny.

Komandér Rauner zamrkal: „Pane?“

„To nic.“ Gajić se zhluboka nadechl. Věděl, že bylo po všem. Zbývalo udělat jen jednu věc. A ostatní důstojníci – a nejspíš i řadoví astronauté – to tušili taky. Komandér Jaskiewitz vypadal, že se o něj pokoušejí mdloby, a Gajić zauvažoval, jak se někdo takový mohl dostat na takhle prestižní místo v loďstvu.

Ne že by na tom teď záleželo.

„Spojte mě s plukovníkem Bronskim,“ řekl tiše.

„Ano, pane,“ potvrdila komandér-poručík Koliášová stísněně a po chvíli se Gajićovi ve sluchátkách ozval známý hlas.

„Tady Brom,“ ohlásil se Bronski svým volacím znakem.

„Plukovníku Bronski, hodlám nařídit konvoji, aby se rozptýlil,“ řekl Gajić bez obalu a kdosi na můstku překvapeně zasyčel. Nebylo zbytí. Konvoj měl pětadvacet lodí a nepřítel byl jen jeden. I když civilní lodě konvoje nebudou moci skočit do mimoprostorového okna alespoň ještě několik hodin, přesto existovala jistá naděje, že se některým podaří uniknout.

Byla to malá naděje, ale Gajić nic jiného dělat nemohl.

„A co budeme dělat my?“ Bronskiho hlas zněl ve sluchátkách odhodlaně, ale Gajić znal plukovníka natolik dobře, aby věděl, že se mu to ani trochu nelíbí.

„Martin se vydá vstříc nepříteli a pokusí se mu způsobit co největší škody. Je to naše povinnost. Vy a vaše letová skupina budete chránit lodě konvoje.“

„Ale, kapitáne, měli bychom na nepřítele letět společně s vámi. Naše bombardovací stíhače…“

„Ne, plukovníku. Musíte se soustředit na ochranu konvoje,“ rozhodl Gajić. „Nepřítel nejspíš veze stíhačky, takže konvoj vás bude ještě potřebovat. Tohle je nyní vaše mise, plukovníku Bronski.“

„Rozumím… kapitáne.“

„Buďte s Bohem, plukovníku.“ Ukončil spojení a podíval se na displej. „Za jak dlouho bude nepřátelská loď opět na dostřel?“

„Dokončuje zpomalení,“ řekl Jaskiewitz. „Na dostřel bude za… čtyři minuty.“

„Dobrá. Kormidlo: otočte se, poletíme mu vstříc.“ Gajić potom naťukal kód komunikátoru velitele strojovny a na okamžik se zarazil, když se mu ve sluchátkách neozval známý – a až příliš výrazný – hlas komandéra Jana Štrunce, lodního šéfinženýra.

„Tady strojovna, poručík Molnárová.“

„Kde je komandér Štrunc?“

„Byl na přídi, když nás zasáhli, pane. Já jsem asi nejvyšší přeživší důstojník.“

Gajić se snažil na nic nemyslet a pokračoval: „Dokážeme pořád manévrovat, poručíku?“

Nastala krátká odmlka a potom se poručík Molnárová opět ozvala. „Myslím, že ano, pane. Přišli jsme asi o polovinu vyrovnávacích trysek a dva ze čtyř hlavních motorů vynechávají, ale jsme schopni se nějakou dobru udržet. Ale bez druhého reaktoru budeme muset vypnout některé přebytečné systémy.“

„Vypněte, co budete potřebovat, poručíku. Klidně i podporu života nebo gravitaci. Chystám se jít po tom parchantovi vším, co máme, a potřebuju od vás nějakou manévrovatelnost.“

„Uděláme, co budeme moct, pane,“ slíbila Molnárová. Gajić přemýšlel, jestli jí došlo, že jdou do beznadějného boje, ale pak usoudil, že je lepší se neptat. „Snažte se. Za chvíli budeme zase v boji.“

„Ano, pane.“

„Nepřítel vypouští stíhačky!“ křikl komandér Jaskiewitz. „Četné kontakty, je jich… jsou jich téměř tři stovky!“

Gajić polkl. Kdyby jich měl srovnatelný počet… mohly jeho stíhačky ty nepřátelské zaměstnat, zatímco on bude bojovat s tím kolosem. Ale pokud je těch stíhaček tři sta, konvoj jen tak neuchrání…

„Kapitáne?“ ozval se komandér Rauner.

Kapitán Duro Gajić si nenápadně otřel pot z čela a potom přikývl. „Připravit k boji, komandére.“

Julius Martin a jeho posádka bojovali statečně. Ale v konečném důsledku nebylo o výsledku pochyb. Jak kapitán Gajić dobře věděl, bylo to jen o číslech.

* * *

„Tarnówská loď byla zničena,“ pronesl taktický důstojník téměř obřadně.

Komodor Belaris Sandhí, velící důstojník kasimirského bitevního křižníku Alexander, pouze krátce přikývl. „Ať se naše stíhačky rychle postarají o lodě konvoje, než se dostanou moc daleko.“

Tarnówský velitel byl chytrý, že nechal konvoj rozdělit… nebo spíš zoufalý. Na jeho místě bych asi udělal totéž. V takhle zoufalé situaci nic jiného ani udělat nemohl.

Bohužel musel vědět, že je to marné. Neohrabané nákladní lodě Sandhího stíhačkám neuniknou a tarnówské stroje je už nijak neochrání. Stejně jako ten tarnówský bitevní křižník nemohl uniknout Sandhího Alexanderovi.

„Vypadá to, že ani třetí konvoj nám neutekl,“ řekl kapitán Ernesto Trapp, první důstojník Alexanderu, a Sandhí přikývl, zatímco na displeji začínaly mizet první zničené lodě konvoje.

Alexander byl první bitevní křižník revoluční třídy Titán. Hlavním účelem těchto lodí bylo napadat obchodní konvoje. Byly příliš velké a tudíž pomalé při letu mimoprostorovým oknem. Nemohly tedy operovat v nějaké větší formaci – Titán letěl více než třikrát pomaleji než bitevní křižník. Ale jeden Titán byl silnější než cokoliv, co mohlo být rozumně přiděleno na obranu konvoje. Cílem Sandhího mise bylo napadat tarnówské lodě a přimět protivníka, aby obchodní konvoje do Kolonizovaného prostoru buď úplně zrušil, nebo k jejich obraně vyčlenil takové množství lodí, že tím oslabí své strategické pozice. Obě možnosti znamenaly vítězství.

Sandhí dostal velení prvního Titána jako výraz úcty od císaře za svou oddanou službu i za svou účast na loňské operaci na Tristanu. Císař dokonce pro velitele Titána vytvořil novou hodnost. Podle císaře to bylo příliš velké plavidlo a příliš velká zodpovědnost pro obyčejného kapitána a zároveň na takto odloučenou misi nešlo nasadit admirála, a tak byla vytvořena hodnost komodora. Jak si Sandhí pamatoval z dávné historie, komodor býval jakýsi nižší velitel skupiny lodí, ale v celém sektoru Hirano tuto hodnost nikdo nepoužíval. Nyní byl v Kasimirském loďstvu komodorem velitel Titána. A po skončení své služby na Titánovi bude komodor automaticky povýšen na kontradmirála.

Ale to bylo daleko. Prozatím musel Sandhí ještě dokončit, co začal.

Netrvalo to ani hodinu a všechny lodě konvoje byly zničeny. V soustavě nyní byla rozeseta jen spousta trosek a únikových modulů.

Zbývala poslední věc.

„Ať stíhačky zničí únikové moduly,“ nařídil Sandhí tiše. Nelíbilo se mu to, ale rozkazy zněly, že nesmí nechat žádné svědky.

„Ale pane,“ namítl kapitán Trapp. „Ze soustavy se už nedostanou. Nikdo je nenajde. Nemusíme…“

„Nemusíme co? Už jsme to probírali minule, kapitáne.“

„Já vím, ale… i když byl Alexander vybaven pro dlouhé mise v hlubokém vesmíru, pořád máme omezené zásoby! Plýtváme municí!“

„Ti lidé jsou naši nepřátelé a já mám rozkaz od samotného císaře nebrat zajatce,“ pronesl Sandhí chladně. „Ale nezaslouží si zůstat uprostřed prázdnoty celé dny, dokud jim nedojde jídlo nebo kyslík! Zaslouží si alespoň rychlou smrt!“

Trapp svého nadřízeného několik okamžiků pozoroval a potom pomalu sklonil hlavu. „Ano, pane. Rozumím vám.“

Sandhí přikývl a opět se zadíval na velký taktický displej u velitelského stanoviště na můstku Alexanderu. Zabíjení trosečníků se mu osobně příčilo, ale chápal císařovu logiku a hodlal plnit rozkazy.

A kapitán Trapp měl pravdu. Tohle byla úspěšná akce.

Třetí konvoj… to by už nejspíš mělo dát události do pohybu.

1.

„Kasimire, tady císařská jachta Zeus, žádáme o povolení k přistání,“ pronesl pilot formálně do hands-free komunikátoru.

„Tady Kasimir pro raketoplán Zeus,“ přišla téměř okamžitá odpověď, „povolení uděleno, zamiřte do hangáru 1.“

„Tady Zeus, potvrzujeme. Připravujeme se na závěrečné přiblížení. Odhadovaný čas příletu: pět minut.“

Ukončil spojení a druhý pilot zatím naváděl raketoplán směrem k jejich cíli.

Velkoadmirál Richard Neufeld, vrchní velitel Kasimirského loďstva, stál za nimi u vstupu do kokpitu a uznale pokýval hlavou. Oba piloti si počínali velice profesionálně. Žádné zbytečné tlachy a žádná zbrklost.

I když pravdou zůstávalo, že kdyby se chovali neprofesionálně, těžko by se stali piloty císařovy osobní jachty.

To už se ale v průzoru objevil Kasimir, nejnovější bitevní křižník třídy Hydra, a Neufeld přestal uvažovat o pilotech a pozoroval ladné křivky tohoto kolosu. Nebyl zdaleka tak velký jako nové lodě třídy Titán, ale měl mnohem širší praktické využití.

„Měl byste se raději připoutat, velkoadmirále,“ upozornil ho jeden z pilotů a Neufeld přikývl. Zeus se už blížil na přistání, a přistání na hangárové palubě bitevního křižníku nebyla zrovna nejjednodušší věc ve vesmíru.

Neufeld se naposledy podíval průzorem na Kasimir, potom se otočil a vrátil se zpět do salónku pro cestující.

* * *

Vnitřní hangár Kasimiru vypadal skoro stejně majestátně jako celá loď z vnějšku. Normálně byl vnitřní hangár místem pečlivě sladěné činnosti mechaniků a techniků, kteří udržovali všechny palubní stroje v bojové připravenosti. Když ale do hangáru magnetický vlek vtáhl císařovu jachtu, k běžnému chodu měl daleko. Nyní byla značná část hangáru vyklizena, a když Neufeld vystoupil průlezem z jachty, spatřil několik stovek astronautů a mariňáků vyrovnaných v pozoru po obou stranách vstupní rampy jachty.

Neufeld však z jachty vystupoval až jako druhý. A to se někomu jeho hodnosti stávalo málokdy.

Pouze když byl v doprovodu svého nejvyššího nadřízeného.

„Pó-zor! Císař Drakos I., svrchovaný vládce Kasimirského císařství, na palubě!“ zaburácel od okraje rampy velící poddůstojník – nejvyšší člen mužstva na palubě lodi – když kolem něj prošel císař. „K poctě zbraň!“

Rota mariňáků stojící za vrchním poddůstojníkem pozvedla pušky a dala si je na pravé rameno. Stejně početná skupina neozbrojených astronautů naproti nim se alespoň vypjala do pozoru.

V tu chvíli sestoupil na palubu i Neufeld.

„Velkoadmirál Neufeld, vrchní velitel Kasimirského loďstva, na palubě!“

Neufeld zůstal v uctivé vzdálenosti za císařem a oba došli vstříc ženě v bílé uniformě kapitána, která je očekávala asi deset metrů od rampy. Všichni přítomní důstojníci a astronauté měli slavnostní bílé uniformy místo běžných černých overalů Kasimirského loďstva.

„Vítejte na palubě Kasimiru, Vaše Veličenstvo,“ řekla formálně a zasalutovala. „Kapitán Karla Steigerová k vašim službám.“

Císař Drakos I. zasalutování opětoval a potom jí k jejímu překvapení podal ruku. „Děkuji, kapitáne. Máte krásnou loď. Doufám, že mě po ní provedete.“

„Bude mi ctí, Vaše Veličenstvo. Nejsme ve vesmíru dlouho, ale všechno je už připraveno a loď je plně bojeschopná.“

To bylo od kapitána sebejisté tvrzení, usoudil Neufeld. Kasimir opustil loděnice Akropolis před necelými dvěma měsíci a před třemi týdny dokončil vesmírné zkoušky. Na druhou stranu, žádný kapitán by před císařem nepřiznával jakékoliv nedostatky svého plavidla. Navíc Neufeld Steigerovou znal – sám ji pro toto místo doporučil. Už velela čtyřem plavidlům, z toho jednomu bitevnímu křižníku, a nepatřila mezi lidi, kteří by se snažili zatajovat nedostatky. Pokud má za to, že její loď je plně připravena – a nebojí se to říct do očí nejvyššímu vládci císařství – Neufeld byl ochoten jí věřit.

„Mohu vám nyní představit své důstojníky?“ zeptala se Steigerová, ale císař lehce zavrtěl hlavou.

„Později, kapitáne. Nyní bych rád oslovil posádku, jestli mohu. Jak se u loďstva říká: mužstvo je na prvním místě.“

Kapitán Steigerová přikývla, přičemž se jí lehce zablýsklo v očích a na tváři se jí objevil náznak souhlasného úsměvu. Neufeld se pousmál. Císař věděl, jak si získat podřízené.

„Jak si přejete, Vaše Veličenstvo. Tudy, prosím.“

Spolu s Neufeldem a čtveřicí císařových osobních strážců je kapitán zavedla k řečnickému pultu, který byl provizorně umístěn na hangárové palubě. Císař Drakos dal už předem jasně najevo, že chce k posádce promluvit okamžitě po příletu. Nyní se postavil za pult, zatímco velící poddůstojník dal nastoupeným mariňákům a astronautům příkaz otočit se čelem k pódiu a dalším povelem jim nařídil pohov.

Neufeld a Steigerová zaujali místo za císařem. Kamery a mikrofony v hangáru nyní snímaly řečnický pult, a císařův obraz bude vysílán na všech monitorech na palubě.

„Důstojníci a členové posádky bitevního křižníku Kasimir,“ začal císař a jeho hlas rezonoval celým hangárem. „Je mi ctí, že tu dnes s vámi mohu být a že se můžu osobně účastnit první cesty nejnovějšího bitevního křižníku našeho slavného loďstva. Není to náhoda, že se k vám dnes připojuji, ani že tato loď nese jméno celého našeho císařství. Přicházejí těžké časy, a my, obyvatelé nejstaršího a nejvyspělejšího státu v sektoru Hirano, musíme dát najevo sílu a rozhodnost. Naši protivníci, kteří si říkají Obranná aliance, se nás systematicky snaží omezovat, snaží se nám bránit v expanzi, která má přinést mír a prosperitu Kolonizovanému prostoru i celému sektoru Hirano. Už více než půl století je Kolonizovaný prostor doupětem špíny a zla, ve kterém kvete pirátství. Jednotlivé planety jsou osídlovány lidmi, kteří sem byli posláni ze vzdálené Země jako odpad společnosti, který nikdo nechtěl. A tito lidé, s nedostatečným vybavením potřebným na vytvoření soběstačné kolonie, se stávají obětí pirátských nájezdů. Kasimir chce těmto planetám nabídnout pomocnou ruku, zajistit jim bezpečnost a prosperitu, tak jako to moje matka, císařovna Helena I., zajistila pro náš lid. Už dvě planety z Kolonizovaného prostoru nedávno oficiálně požádaly Kasimirské císařství o ochranu, kterou jsme jim rádi poskytli.

A jak na to reagovala Obranná aliance? Prohlásila, že bude bránit jakékoliv další ,expanzi do Kolonizovaného prostoru‘, a Sinaj posiluje v oblasti svoje hlídky. Troufají si nám nařizovat, co můžeme a nemůžeme dělat, ale sami nenabízejí žádné alternativní řešení. Do našich vztahů s jednotlivými planetami nikomu nic není, ale představitelé Obranné aliance – nepochybně vedeni Sinajci a některými válkychtivými členy vlády Astonské unie – se nám odvažují dávat ultimátum. Kasimir byl osídlen nejvyšší elitou z tehdejší Země, lidmi, kteří byli ve své době považováni za společenskou, kulturní i genetickou špičku. Nenecháme se zastavit ani zastrašit skupinou potomků lidí z nižší společnosti. Z čistě lidského hlediska je naší povinností zabránit dalším krveprolitím v Kolonizovaném prostoru. A pokud nám naši nepřátelé budou stát v cestě, budeme muset jít přes ně.

Není tajemstvím, že Kasimir bude po zakončení své okružní cesty přičleněn k První flotile, která se shromažďuje v soustavě Hepler. První flotila bude sloužit jako hlavní štít proti našim nepřátelům a jako hrot meče pro protiúder. Nepřeji si válku. Ale nehodlám jen tak nečinně stát a dovolit, aby nám naši nepřátelé diktovali, co máme dělat. Pokud bych to dopustil, zrazoval bych památku své matky a všechny muže, ženy a děti z našeho císařství, za které jsem zodpovědný.

Velkoadmirál Neufeld mě informoval, že hodlá učinit z Kasimiru svou vlajkovou loď a osobně převzít velení První flotily, dokud současná hrozba ze strany Obranné aliance nepřejde. Spolu s Druhou flotilou na sinajských hranicích bude První flotila hlavním prvkem, který bude chránit naše děti před řetězy, kterými je chtějí spoutat naši nepřátelé. My se nenecháme svazovat! Pokud na to dojde, budeme bojovat a budeme vítězit! Potřebujeme zajistit mír a prosperitu pro Kolonizovaný prostor. Potřebujeme zajistit mír a prosperitu pro celý sektor Hirano. Pro naše děti! Pro všechny budoucí generace!

Ale ani na okamžik nepochybuji o tom, že s pomocí lidí, jako jste vy, a dalších statečných členů loďstva a vesmírné pěchoty se nám to podaří. Ubráníme se každé agresi! A naši nepřátelé budou litovat dne, kdy se nás odvážili vyzvat!“

Odmlčel se a nechal svá slova pozvolna působit.

„Za císaře!“ zvolal jeden z mariňáckých důstojníků stojící v první řadě. „Za Kasimir!“

„Za císaře! Za Kasimir! Za císaře! Za Kasimir!“ začala se ozývat sborová odpověď.

Drakos I. si uměl získat posluchače.

* * *

O osm hodin později byl Kasimir na cestě ze soustavy Attika, kde opustil masivní vojenské loděnice Akropolis. Letěl skrz mimoprostorové okno k první zastávce na císařově okružní cestě, která byla v soustavě Xerxes, kde nyní sídlila kasimirská Druhá flotila.

Velkoadmirál Richard Neufeld a císař Drakos I. se v tuto chvíli nacházeli o samotě v jedné z poradních místností bitevního křižníku. Drakos měl před sebou šálek čaje, zatímco Neufeld dal přednost kávě. Císařův osobní sluha nechal na stole podnos s občerstvením a vzápětí se vytratil. Ani císařovi osobní strážci nebyli přítomni. Byl zde pouze Drakos I. a jeho nejvyšší velitel loďstva.

Ticho viselo ve vzduchu několik minut. Neufeld tušil, co s ním chce císař probrat, ale čekal, dokud jeho vládce sám nezačne.

„Richarde,“ prohlásil Drakos nakonec. „Myslím, že je čas začít.“

Neufeld přikývl. „Něco takového jsem očekával, Vaše Veličenstvo. Ale pořád nemáme takovou strategickou výhodu, jakou bych si přál.“

„Máme mnoho želízek v ohni,“ upozornil ho císař. „Nemluvím jen o lodích, které pro nás vytváří doktor Duncan – vím, že se vám ta představa nelíbí a první budou k dispozici nejdříve za rok, ale i tak to bude velká strategická výhoda, jakmile to bude hotovo. A naši diplomaté… no, nechci zacházet do příliš velkých detailů, ale je možné, že se nám podaří vytvořit efektivní rozkol v Obranné alianci. Nemohu nic zaručit, ale jako voják dobře víte, že žádné záruky ve válce neexistují.“

„Samozřejmě,“ přitakal Neufeld. „Mám tedy pověřit svůj štáb přípravou plánů?“

„Ano,“ řekl císař. „Už před svým odletem z Kasimiru jsem dal Anně Stackowitzové rozkaz k zahájení první fáze operace Konstantin.“

Neufeld se zamračil. Stackowitzová byla šéfka Císařského direktorátu, kasimirské tajné služby. O operaci Konstantin měl pouze rámcovou představu, ale to, co věděl, se mu nelíbilo. Na druhou stranu akce tajných služeb nebyly nikdy podle jeho gusta, ale chápal, že často jsou velmi užitečné.

„Po vás budu chtít,“ pokračoval císař, „abyste začal chystat detaily operací Memento, Citadela a Nova.“

„Pověřím svůj štáb,“ souhlasil Neufeld. „Ale s Novou bude problém. Celá operace bude vyžadovat přesné načasování a zároveň bude velmi obtížná z logistického hlediska. Nemluvě o možném dopadu na morálku našich lidí.“

„To je bohužel nutné,“ přerušil ho Drakos. „Už jsme o tom mluvili. Aby byla Nova úspěšná, musejí naši nepřátelé věřit, že z té strany nepřichází žádná hrozba. A aby tomu uvěřili nepřátelé, musejí tomu uvěřit i naši lidé. A konečné vítězství jim morálku zvedne dostatečně.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Neufeld. Navíc přímé provedení této operace nebude jeho starost. Pod jeho přímou kontrolu bude spadat hlavně operace Memento – vpád První flotily do Kolonizovaného prostoru.

„Jaký odhadujete časový rozvrh?“ zeptal se císaře nakonec.

„Nejpozději do šesti měsíců,“ řekl císař rozhodně. Bylo to poprvé, co ho Neufeld slyšel nahlas vyslovit přibližný termín, kdy začne válka. Válka, na kterou se celý sektor Hirano připravoval posledních deset let.

„Hodně to bude záležet na vývoji naší diplomatické mise,“ poznamenal Drakos. „Přesný čas určím já. A chci, aby byly veškeré jednotky připraveny vyrazit za svými úkoly do čtyřiadvaceti hodin po doručení mého rozkazu. A tím myslím veškeré jednotky. Od První flotily až po naše agenty na Simeralu.“

Neufeld se zhluboka nadechl a potom přikývl. Čtyřiadvacet hodin – jeden kasimirský den, který se téměř přesně shodoval se dnem na Zemi, ze které do sektoru Hirano všichni přišli – čtyřiadvacet hodin od vydání rozkazu. Bylo to proveditelné. Ale bude nutné, aby tou dobou bylo vše na místě a připraveno. „Podle vašeho rozkazu.“

Věděl, že válka se blíží. Císařův rozkaz vyslat první kolos třídy Titán pod vedením Belarise Sandhího, aby napadal konvoje Obranné aliance v Kolonizovaném prostoru, byl jasným důkazem, že válka je na spadnutí.

Neufeld po válce nijak zvlášť netoužil, ale už více než deset let věděl, že k ní dříve nebo později dojde. Když se konečně dozvěděl, že zahájení bojů je vzdálené sotva několik měsíců, měl zvláštní pocit. Cítil téměř něco jako úlevu. Nepanovala už žádná nejistota. Válka bude.

„Tohle bude dost možná největší tažení v dějinách,“ poznamenal císař. „Naše činy – a hlavně vaše činy, Richarde – zastíní tažení Alexandra Velikého, Caesara nebo Napoleona Bonaparta. Nikdo nás nezastaví.“

Neufeld přikývl. Téměř proti své vůli začal cítit jistou nedočkavost. „Ano, Vaše Veličenstvo. A až skončíme, celý sektor Hirano bude pod svrchovanou vládou Kasimiru.“

2.

„…velvyslanec z Tarnówu dnes oficiálně předal prezidentu Petersenovi žádost své vlády o pomoc s ochranou tarnówských konvojů cestujících do Kolonizovaného prostoru. Značná část tarnówského zahraničního obchodu je závislá na trzích v Kolonizovaném prostoru, kde se během posledních čtyř měsíců ztratily už tři velké obchodní konvoje. Tarnówský velvyslanec prohlásil: ,Pokud to takhle půjde dál, ocitne se naše planeta na pokraji ekonomické krize, jakou nezažila už sedmdesát let.‘ Jak se k situaci postaví vláda prezidenta Petersena, zatím není známo. Poslední tarnówský konvoj zmizel beze stopy spolu s bitevním křižníkem Julius Martin, který měl na starosti jeho ochranu. Podle velvyslance si jeho vláda už nemůže dovolit přidělit ještě silnější doprovod, aniž by tím neoslabila svou strategickou pozici.

Z dalších zpráv: Na půdě Harunské akademie věd se konal informativní seminář o mimozemské rase Teradonů sponzorovaný Agenturou pro mimozemské styky. AMS potvrdila existenci této tajemné mocné rasy minulý rok a od té doby se snaží rozšiřovat povědomí o tomto druhu. Ředitelka akademie profesorka Mikuda Sarame to okomentovala slovy: ,Považuji to za vstřícný krok ze strany AMS, obzvláště potom, co…‘“

Sean Everett Tyler vypnul rádio a přiměl se opět soustředit na papírování. Musel podepsat ještě asi třicet žádanek a formulářů (jak v elektronické formě, tak na papíře) a jistý zodpovědný aspekt jeho mysli mu radil, že by si všechny ty papíry měl pozorně pročíst, než je podepíše.

Ovšem tento zodpovědný aspekt byl většinou rychle umlčen. Tyler ze zkušenosti dobře věděl, že kdyby měl každý dokument poctivě číst řádek po řádku, nikam by se nedostal.

„Tohle je už opravdu všechno, co musím dnes podepsat, Molly?“ zeptal se své sekretářky. Byla to pracovitá dáma o něco starší než on sám a Tyler s ní docela vycházel i přes její nesmírné pedantství v organizaci jeho pracovního života. Na rozdíl od pobočníků jako Lynn Lybaertová nebo Ferdinand Rybalko si „slečna Molly“ neuměla držet ten správný vojenský odstup. Ale alespoň měla na sekretářku správné jméno. Z nějakého tajemného důvodu se zdálo, že většina sekretářek v sektoru Hirano se jmenuje Molly. Nejspíš šlo o jednu ze záhad vesmíru.

„Mělo by to být všechno,“ ujistila ho Molly. „Když si tohle pročtete – a hlavně podepíšete – měl byste mít pro dnešek hotovo.“

To je od vás moc hezké, že mě pustíte domů!

„Kdybyste něco potřeboval, budu v předsíni, pane Tylere,“ ujistila ho Molly a Tyler se podvědomě naježil za to oslovení. Nebyl zvyklý, aby mu někdo říkal „pane Tylere“. Nebo k tomu měl možná podvědomý odpor, protože toto prosté oslovení mu víc než cokoliv jiného připomínalo, že už neslouží v Astonském loďstvu. Molly mu byla podřízená a od podřízených byl Tyler zvyklý na oslovení „pane“ nebo „admirále“. Jeho nadřízení ho mohli občas oslovit „pane Tylere“ nebo dokonce „Seane“, ale v Astonském loďstvu většinou i nadřízení oslovovali podřízené hodností.

Jenže Tyler už hodnost neměl. Už nebyl viceadmirál Astonského loďstva. Před rokem byl formálně suspendován a poslán do výslužby jako trest za své činy v tristanské občanské válce. Konkrétně za to, že nechal shodit střelu Seeker s nukleární hlavicí na obydlenou planetu. V oblasti dopadu sice nebylo široko daleko žádné osídlení a už vůbec žádné civilní obyvatelstvo, ale mezihvězdné právo mluvilo jasně: jakýkoliv nukleární útok na obydlenou planetu je nelegální. Astonská vláda musela reagovat i přesto, že Tyler tehdy stál v čele Intervenčního sboru, který teoreticky fungoval jako samostatný státní subjekt. Bylo to tak kontroverzní rozhodnutí, že byl Tyler v tichosti odvolán a uklizen z cesty.

S těmito následky počítal dopředu. Proto vzal veškerou odpovědnost na sebe a potvrdil to písemně. Jeho podřízení tak byli ušetřeni jakékoliv úhony a jejich kariéry mohly dál nerušeně pokračovat. Tyler věděl, co udělal, a udělal by to znovu, protože ten nukleární úder umožnil jednotkám Commandos proniknout do velitelství maršála Frosta a zabít matriarchu, bytost řídící hejna tvorů známých jako Mortisové. Kdyby tehdy selhali, Mortisové by zlikvidovali všechny vojáky Intervenčního sboru na Tristanu a všichni Tylerovi podřízení by byli po smrti. Tylerova kariéra byla malou cenou za vítězství a záchranu tisíců – a dost možná milionů – životů.

Ale to nic neměnilo na tom, že Tyler se v civilním životě opravdu nudil.

Ne, je to horší než nuda, uvědomil si, když podepisoval desátou žádanku. V loďstvu se také občas nudil. Ale tady šlo o ten pocit… neužitečnosti. Když nepočítal několik brigád v době, kdy studoval na střední škole, nikdy neměl normální práci. Celý svůj dospělý život trávil u loďstva. Tam plnil úkoly, kterým rozuměl. Cítil se být součástí něčeho, co bylo větší než on. Loďstvo bylo jeho život. Kvůli loďstvu zanedbával i rodinu, což nakonec vyústilo v rozvod a několikaleté napjaté vztahy se synem a hlavně s dcerou Amandou.

Ale ať už to bylo dobře či nikoliv, v loďstvu měl svou rodinu. A teď přišel i o ni a už neměl nikoho.

Získal práci jako kontrolor bezpečnosti pro Fukuda Industries. To byla jedna z největších korporací v Astonské unii, která mimo jiné vyráběla nadsvětelné komunikační a průzkumné sondy pro ozbrojené síly. Ředitelé této firmy poskytli Tylerovi poměrně vysokou funkci, protože nejspíš usoudili, že bývalý admirál bude mít nejlepší možnost posoudit kvalitu a spolehlivost nových sond. Zároveň tím nejspíš hodlali dokázat svoji vlastní spolehlivost a zvýšit si tak naděje, že vyhrají konkurz na státní zakázku i na příští období.

Tyler dobře věděl, že mohl dostat mnohem horší práci. U Fukuda Industries mohl alespoň dohlížet na kvalitu nových sond, na kterých stála celá mezihvězdná komunikace. Nadsvětelné sondy byly vlastně mobilní senzorové plošiny s miniaturním generátorem mimoprostorového okna, a mohly tak létat mezi soustavami a přinášet zprávy rychlostí mnohonásobně vyšší, než jakou by mohla cestovat normální vesmírná loď. A loďstvo používalo ty nejlepší dostupné sondy, které navíc sloužily kromě přenosu informací i pro dálkový průzkum a byly vybaveny vyspělejší umělou inteligencí. Na sondách, na jejichž výrobu tady Tyler dohlížel, budou později záviset životy astonských astronautů. Vlastně tedy pořád sloužil loďstvu, jen jiným způsobem.

Přesto se mu to nelíbilo. Dělal sice prospěšnou práci, ale tu by dokázali dělat jiní. Tyler cítil, že by měl být tam venku. Někde na kasimirských hranicích. Všichni věděli, že válka dříve nebo později začne, a jeho ničilo vědomí, že on bude sedět tady na zemi a číst technické posudky a žádanky, zatímco lidi, se kterými sloužil – jeho přátelé – budou někde daleko ve vesmíru bojovat a umírat.

V civilním životě vlastně žádné přátele neměl. Bez loďstva nebyl nic. A s každým dalším dnem si to uvědomoval čím dál bolestněji.

Měl by sis zvykat. Jednou tě vyrazili a hned tak tě někdo zpátky chtít nebude.

Prolétl poslední žádanku a věnoval jí svůj podpis. Konečně byl hotov a bude moct odejít.

Poslal svazek podepsaných formulářů na Mollyin počítač a potom se začal pomalu zvedat.

Když si oblékl kabát, jeho pohled utkvěl na panoramatu, který se mu rozprostíral za oknem. Kancelář byla ve třiašedesátém patře a byl odtud krásný výhled na západní část Hannoveru, hlavního města Simeralu, kde sídlila planetární vláda i federální vláda celé Astonské unie. Za obzorem zářilo zapadající slunce a mrakodrapy se třpytily červenou září.

Byl to krásný výhled… ale na vyhlídkovou palubu na bitevním křižníku neměl.

Dlouho ale rozjímat nemohl, neboť ho vyrušil bzučák na jeho stole.

Tyler k němu s přidušeným zaklením přiskočil a stiskl knoflík. „Ano?“

„Máte návštěvu, pane Tylere,“ ozval se hlas Molly.

„Myslel jsem, že dneska už nikoho nečekáme!“

„Nečekáme, tento host přišel neohlášen.“

„A nemůžete mu říct, aby odešel a přišel laskavě jindy? Zrovna se chystám jít domů!“

„No… já nevím. Ten muž má na sobě uniformu a tvrdí, že je váš přítel. A má s sebou další dva pány v uniformách.“

Tyler překvapeně zamrkal. „Cože? Ať jde dál.“

Dveře se otevřely a tentokrát se Tyler rozzářil, když uviděl nově příchozího.

„Bobe! Co tu děláš?!“

Admirál Robert Mazarov, nejvyšší velitel Astonských ozbrojených sil, podal svému příteli ruku a opětoval úsměv. „Jdu se podívat, jak se ti líbí v civilním životě, ty starej pardále.“

Tyler mávl rukou. „Nestěžuju si… nebo aspoň ne moc nahlas. Ale pojď, posaď se. Dáš si něco k pití?“

„Ne, díky,“ řekl Mazarov, zatímco se uveleboval do křesla u Tylerova stolu. Potom kývl na dvojici mužů v uniformách, kteří ho doprovázeli. „Počkejte venku, chlapci.“

„Ano, pane,“ potvrdil jeden z nich. Tyler viděl, že ti dva jsou mariňáci. Jeden byl seržant a druhý svobodník. Měli na sobě formální uniformy vesmírné pěchoty, aby působili stejně honosně jako admirál Mazarov ve své uniformě. Ale Tyler si všiml pistolí, které měli oba u pasu.

„Osobní stráž?“ zeptal se.

Mazarov přikývl. „Nové nařízení z ministerstva obrany. Nejvyšší uniformovaný velitel a všichni náčelníci z admirality musejí mít osobní stráž.“

Tyler pozvolna přikývl, zatímco si zase sundával kabát. Další důkaz toho, jak v celém sektoru Hirano stoupá napětí.

„Tak co tě sem přivádí, Bobe?“ zeptal se a posadil se opět za stůl naproti svému příteli.

„Vlastně několik věcí,“ přiznal se Mazarov. „Jednak mě opravdu zajímá, jak si žiješ. Pořád je mi líto, že jsi byl odvolán. Ti politici by snad měli chápat, že jinak ta situace na Tristanu vyřešit nešla!“

„Stalo se,“ utrousil Tyler a snažil se přitom tvářit, že mu to nevadí. „Ale nudím se, to nepopírám. Není to pro mě.“

„To je mi líto, Seane, opravdu. Ale možná vím o způsobu, jak být prospěšný loďstvu… ale než se k tomu dostanu, mám ti předat pozvání z kasimirského velvyslanectví.“

Tyler vytřeštil oči: „Z kasimirského velvyslanectví?“

„Ano. Víš, že za necelé dva měsíce je Den osídlení, že?“

Tyler přikývl. Den osídlení byl jeden ze svátků uznávaných v celém sektoru Hirano. Představoval výročí dne, kdy první lidští kolonisté přiletěli do sektoru Hirano a osídlili první planetu. Od tohoto dne se také odvíjelo nové datování, ve kterém byl Den osídlení začátkem roku 0. V posledních letech se však tento svátek stal poněkud kontroverzním, protože první osídlenou planetou byl Kasimir – což císař Drakos neustále všem předhazoval jako důkaz kasimirské přirozené nadřazenosti. Dokonce i datování se na některých planetách postupně vracelo ke klasickému gregoriánskému kalendáři.

„Kasimiřané jsou na Den osídlení docela vysazení,“ pokračoval Mazarov. „Mají na velvyslanectví velkou párty a pozvali několik předních astonských hodnostářů… včetně mě. A tebe.“

„Mě?“

„Ano. Jejich vojenský atašé tě prý docela obdivuje a rád by se s tebou setkal.“

Tyler jen nevěřícně kroutil hlavou. „Sakra, vždyť válka je na spadnutí. Proč se s nima máme paktovat?!“

„To je diplomacie, Seane. Ve válce ještě nejsme a velvyslanectví mají svou vážnost. V každém případě ti předávám oficiální pozvání jménem Kasimirského císařství.“

„A ty tam jdeš?“

„Jsem nejvyšší uniformovaný velitel. Pokud mi do toho něco nevleze, tak půjdu. Musím.“

Tyler se uchechtl. „No, já nejvyšší uniformovaný velitel nejsem. A Kasimiřanům můžeš říct, ať si to pozvání strčí někam. Před rokem a půl se mě na Tristanu snažili zabít – i když si na to najali poskoky – hodně mých lidí opravdu zabili a já se s nima vážně nechci jít paktovat a hrát si s nima na kamarády. To radši budu tady podepisovat formuláře.“

Mazarov si svého přítele chvíli měřil a potom se usmál. „Chápu. No, nejspíš by mě překvapilo, kdybys souhlasil. To mě přivádí ke třetímu důvodu mé návštěvy. A to je pozvánka ode mě – tu doufám přijmeš.“

Tyler se opřel do křesla a vybídl Mazarova, ať pokračuje.

„Zítra večer pořádám na admiralitě velkou poradu celého generálního štábu a několika dalších admirálů, které jsem přizval. Mimo jiné budeme probírat současnou strategickou situaci, válečné plány, nasazení nových lodí a v neposlední řadě i tu záležitost s tarnówskými konvoji – slyšel jsi o tom?“ Tyler přikývl a Mazarov mávl rukou. „Rád bych, abys na té poradě byl taky, Seane.“

Tentokrát se Tyler zasmál. „Já? Proč já? Jsem přece civilista! Copak tam vůbec smím být?“

„Pořád máš nejvyšší stupeň bezpečnostního prověření,“ ujistil ho Mazarov, „a po reorganizaci admirality mám jako nejvyšší velitel trochu větší pravomoci a větší volnost. Můžu si přizvat, koho chci, když bude mít prověření. A já bych tě tam opravdu rád měl a znal tvůj názor.“

„Bobe, to mi lichotí, ale… proč? Na co mě potřebuješ? Vím, že jako nejvyšší velitel jsi sestavil na admiralitě dobrý tým – polovinu tvých náčelníků znám – a už spolu pracujete dlouho a jste sehraní. Co ti já můžu říct, co by ti neřekl někdo z nich?“

„Budeš se divit, ale hodně,“ trval na svém Mazarov. „Zvu si také velitele Domovské flotily a pár dalších důstojníků mimo svůj štáb. Víš, jak jsi sám řekl, pracujeme spolu už dlouho. A teď se blíží kritické období, válka je na spadnutí a… upřímně, bojím se, aby u nás nedošlo k syndromu skupinového myšlení. Rád bych měl na poradě pár lidí, kteří by na problém dokázali pohlédnout z jiného úhlu. Vytáhnout nás trochu na čerstvý vzduch.“

Tohle Tyler dokázal pochopit. Na vlastní oči viděl, jakou katastrofu dokáže způsobit sehraná skupina lidí, kteří se vzájemně shodnou na tom, že mají pravdu. Jako když před necelými osmi lety prezident Wanderberg vyslal operační svaz do soustavy Argonaut a nařídil mu použít jakoukoliv dostupnou sílu, aby přiměl Ballingtoňany odejít. Ve výsledku se sice Argonaut dostal do astonských rukou, ale až po bitvě, ve které zahynula spousta Tylerových přátel… a málem i jeho dcera.

Robert Mazarov měl z něčeho podobného právem obavu a Tyler by mu rád pomohl. Nemluvě o tom, že na admiralitě potká spoustu starých známých, přátel z loďstva, které už dlouho neviděl a se kterými ztratil kontakt, když šel do civilu.

„Dobře, Bobe, půjdu rád.“

Mazarov se zazubil. „To je dobře, Seane. Tak buď zítra ve tři odpoledne na admiralitě.“ Chvíli mlčel a potom se zvedl. „Ale už tě nebudu zdržovat. Sám jsem tu už ztratil trochu víc času, než bych si jako nejvyšší velitel mohl dovolit. Ale můžu tě hodit domů, kdybys chtěl. Kromě ochranky mám i služební vznášedlo.“

„To je dobrý,“ ujistil ho Tyler, sám se zvedl a znovu si začal oblékat kabát. „Ale doprovodím tě alespoň k tomu ,služebnímu vznášedlu‘.“

„Dobře.“

„A jak se mají děti?

„Výborně,“ řekl Mazarov, zatímco oba muži vyšli z kanceláře a zamířili k výtahům – za doprovodu dvou mariňáků. „Jelena konečně dostala místo na chirurgii v Rabaulské nemocnici. To byl vždycky její sen. Viktor se svou ženou nyní žije přímo v hlavním městě. Pořád se jich ptám, jestli nechtějí už pomalu začít přemýšlet o dětech, ale zdá se, že ne. Je to snad hřích, když stařec jako já chce vnoučata?“

* * *

Sajíd Tamir seděl v pracovně, která byla v jeho skromném bytě zároveň jídelnou a obývákem, četl nejnovější zprávy z kasimirského velvyslanectví stejně jako oficiální noviny vydané císařskou tiskovou kanceláří a k tomu procházel záznamy odposlechů z dnešního dne, které pro něj připravil počítač.

I za pomoci umělé inteligence to byla zdlouhavá a nudná práce. Počítač byl nastaven tak, aby nahlásil cokoliv mimo zaběhnutý rámec. To bylo jednoduché u lidí, kteří se každý den bavili se stejnými lidmi a dělali stejné věci pořád dokola, ale u lidí, kteří se každý den setkávali s někým jiným, to byl trochu větší problém a na umělou inteligenci nešlo spoléhat. Spoustu rozhovorů musel Sajíd prověřit osobně.

Na podobných věcech by normálně pracoval celý tým analytiků, ale tohle nebyly normální okolnosti a Sajíd na to byl sám.

Ty sis tuhle činnost vybral. Nikdo tě k tomu přece nenutil! Tak přestaň remcat a dělej to, co ses rozhodl, že budeš dělat.

Jeho vnitřní hlas se ale mýlil. Sajída k tomu donutily okolnosti. Tak to alespoň vnímal. Bylo to něco, co prostě musel dělat. Nedokázal dělat nic jiného.

A tak si četl novinky z Kasimiru, poslouchal nahrávku a ukusoval u toho prapodivnou bagetu s francouzských názvem, kterou si koupil v nedalekém obchodě.

„Kasimiřané jsou na Den osídlení docela vysazení,“ říkal zrovna jeden z mužů v nahrávce, zatímco si Sajíd četl o admirálu Mině Bezosové, kterou Císařství poslalo na hřbitov kariéry ke Čtvrté flotile. „Mají na velvyslanectví velkou party a pozvali několik předních astonských hodnostářů… včetně mě. A tebe.“

„Mě?“ zeptal se druhý muž.

„Ano. Jejich vojenský atašé tě prý docela obdivuje a rád by se s tebou setkal.“

„Sakra, vždyť válka je na spadnutí. Proč se s nima máme paktovat?!“

Sajíd vnímal záznam na půl ucha a četl si v kulturní sekci o novém kasimirském romantickém filmu, který podle všeho má velký úspěch i v Ballingtonském společenství.

„To je diplomacie, Seane. Ve válce ještě nejsme a velvyslanectví mají svou vážnost. V každém případě ti předávám oficiální pozvání jménem Kasimirského císařství.“

„A ty tam jdeš?“

Maso v bagetě bylo z nějaké ještěrky žijící v Jižní džungli na Simeralu. Zvláštní, Sajíd měl za to, že francouzská kuchyně se omezuje jen na obojživelníky a…

Konečně mu docvaklo, co slyší, přestal číst a poslouchal. Spolkl sousto, ale další si neukousl.

„Jsem nejvyšší uniformovaný velitel. Pokud mi do toho něco nevleze, tak půjdu. Musím.“

Druhý muž, Sean – Sajíd věděl, že jde o Seana Tylera – se uchechtl. „No, já nejvyšší uniformovaný velitel nejsem. A Kasimiřanům můžeš říct, ať si to pozvání strčí někam. Před rokem a půl se mě na Tristanu snažili zabít – i když si na to najali poskoky – hodně mých lidí opravdu zabili a já se s nima vážně nechci jít paktovat a hrát si na kamarády. To radši budu tady podepisovat formuláře.“

„Chápu. No, nejspíš by mě překvapilo, kdybys souhlasil. To mě přivádí ke třetímu důvodu mé návštěvy…“

Sajíd nahrávku zastavil a několik sekund jen prázdně zíral do zdi. Tohle bylo ono. To bylo ono! Nahrávku si poslechl ještě několikrát a potom se usmál.

„Bingo!“

* * *

Budova admirality Astonského loďstva nebyla ve městě plném mrakodrapů nijak výrazně vysoká. Působila spíš rozlehle, jako by se architekt úmyslně snažil držet při zemi. Tomu dojmu napomáhala i lokalita, protože budova admirality ležela v údolí, z několika stran obklopená pahorky. V jiných dobách by se to nejspíš považovalo za strategicky nevýhodnou pozici. Ale v době vznášedel a vesmírných válečných lodí moc nezáleželo na tom, jestli budova nejvyššího velení Astonských ozbrojených sil je na kopci nebo v údolí.

Nemluvě o tom, že pokud by nepřátelská vojska byla v pozici, aby mohla údolí ostřelovat, nejspíš by byla celá Astonská unie v takovém průseru, že by bylo úplně jedno, kde je budova admirality.

Nicméně mariňáci u brány byli stejně ostražití, jak si Tyler pamatoval. Svého času slyšel historku o tom, že když jedinkrát u brány nestál mariňák, tak to bylo proto, že ho přijíždějící řidič náklaďáku nechtěně smetl.

Tyler mariňákovi ukázal svou identifikační kartu. Bob Mazarov měl pravdu, Tyler měl stále platné bezpečnostní prověření a nejvyšší velitel nejspíš poslal na bránu echo, že má být Tyler vpuštěn bez problémů.

„Můžete pokračovat, pane!“ řekl mariňák a zasalutoval.

„Díky, vojíne,“ odpověděl Tyler, rovněž zasalutoval – některých zvyků je téměř nemožné se zbavit – a potom navedl své vznášedlo do podzemního parkoviště.

O pět minut a dvě další strážní budky později už stál v hlavní hale admirality. Všiml si, že od doby, co zde byl naposledy, přibyla do středu haly fontána s vodotryskem. Tylera zajímalo, kdo s tímhle nápadem přišel. Fontána nicméně působila velmi dobře a stylem i materiálem elegantně zapadala do této moderně a technicky vyhlížející haly. Vypadala jako fontánka v čekárně moderní banky.

Kolem procházely větší či menší skupinky důstojníků, řadových astronautů, mariňáků a rovněž několik dalších civilistů. Vnitřek budovy admirality byl jedním z míst, kde si na salutování a jiné poklonkování nikdo nehrál. Dokonce ani mariňáci – a to už bylo co říct. Kdyby měl každý salutovat vždy, když potká nějakou vyšší šarži, nikdy by neudělal žádnou práci.

„Hezká fontánka, co?“ oslovil Tylera hlas, který mu byl vzdáleně povědomý, ale nedokázal si ho hned zařadit. „Ale ještě lepší by bylo, kdyby místo normálního vodotrysku dali doprostřed čůrajícího panáčka, nemyslíte?“

Tyler se otočil a na tváři se mu objevil úsměv. „Kukove! Vás jsem tu nečekal!“ podal svému bývalému náčelníkovi štábu ruku a přitom si všiml zlaté čtyřcípé hvězdy na jeho nárameníku, se kterou korespondoval i jeden silný modrý pruh s hvězdou na rukávě. „Kontradmirále Kukove! Ani jsem nevěděl, že vás povýšili.“

Vincent Kukov se ušklíbl. „Už před nějakou dobou, ale vy jste byl koneckonců trochu mimo.“ Obhlédl Tylerovy šaty. „A jak se daří vám jako civilistovi?“

„Mohlo být hůř,“ řekl Tyler. „Co tu děláte?“

„Nejspíš totéž co vy. Asi vás taky pozval admirál Mazarov na poradu štábu, že?“

„Vlastně ano.“

„Myslel jsem si to, jste koneckonců staří přátelé. Dobré styky jsou vždycky dobrá věc.“

„A proč pozval vás? Vás nezná, pokud vím.“

„Osobně moc ne, ale zná mého šéfa. Nového velitele Domovské flotily. Já jsem jeho náčelník štábu.“

Tyler přikývl. „Aha, to jsem nevěděl. Ale gratuluju vám!“ Domovská flotila byla označení pro všechny obranné prvky mateřské soustavy Simeral. Sestávala z operačního svazu Alfa, který byl vždy jádrem Domovské flotily už od vzniku Astonské unie. Dále většinou z jednoho dalšího svazu, který zároveň sloužil jako jakási jednotka rychlé reakce pro řešení naléhavých krizí. Momentálně jím byl svaz Epsilon. Pod velitele Domovské flotily pak spadaly i jakékoliv jiné válečné lodě, které byly zrovna v soustavě, dále vojenské orbitální stanice a loděnice a nově i planetární obranné prstence – síť automatických platforem, která byla nedávno dokončena a sloužila jako poslední obranná linie planety. Každá platforma nesla čtyři odpalovače seekerů a zásobu asi stovky střel.

„A kdo je novým velitelem Domovské flotily?“ zeptal se Tyler. „Jak jste říkal, jsem mimo.“

„Myslím, že ho znáte,“ poznamenal Kukov s dalším úšklebkem. „Alespoň on se na vás obšírně vyptával.“

Než mu ale Kukov stihl napovědět, nový velitel se představil sám. Nejdříve upoutal Tylerovu pozornost pohyb a potom se ze dveří vedoucí na toaletu vynořil vysoký muž tmavé pleti. Vlasy měl nakrátko zastřižené, stejně jako bradku. Jeho zamračený výraz dokreslovalo dřevěné párátko, které mu trčelo ze zubů.

Ale ne.

Na každém rameni toho muže se leskly tři čtyřcípé hvězdy plného admirála.

Tyler byl rád, že už je civilistou, protože jinak by tomu muži musel na ulici salutovat.

„On je…?“ zeptal se tiše v poslední vteřině, než se muž dostal na doslech.

„Jo, je,“ potvrdil Kukov s úsměvem.

„Seane!“ ozval se muž a protáhl tvář do výrazu, který byl něčím mezi pobavením a přezíravostí. „Co ty tu děláš?“

„Ahoj, Leone!“ ucedil Tyler. „Pozval mě Bob.“

„Jde na stejný brífink jako my,“ přidal se Kukov.

Admirál Leon Basil si vzal párátko do ruky, prohlédl si Tylera od hlavy k patě a potom si ten kousek dřeva opět vrazil do pusy. „No to mě podrž. Já nevěděl, že na přísně tajné porady pouštíme civilisty.“

Tyler se zasmál. S Leonem Basilem se znali už několik desítek let. Od doby, kdy mladý poručík a pilot Leon Basil dával až příliš hlasitě najevo svůj názor na přirozenou nadřazenost pilotů oproti ostatním „leštičům palub“ z loďstva. A bohužel pro oba to říkal v doslechu poručíka Tylera, palubního zbraňového důstojníka. Došlo k hádce a k jedné dobře mířené ráně. Pro Basila to znamenalo zlomenou čelist a pro Tylera přísnou důtku. Od toho incidentu uběhla už spousta let, ale nedalo by se říct, že by Tyler a Basil byli přátelé. Ale nebyli ani vyložení nepřátelé, spíš rivalové. Byli prostě… Sean Tyler a Leon Basil.

„Bob nejspíš usoudil, že civilista bude vědět mnohem víc než nějaká poletucha, co si hraje na admirála,“ ucedil Tyler s úsměvem.

Basil se uchechtl a jeho párátko sebou zaškubalo. „A jak je v civilním životě, Seane? Pořád jsi u Fukuda Industries, nebo pokračuješ ve svém kariérovém sestupu a teď roznášíš pizzu?“

„Pořád u Fukudy,“ přitakal Tyler. „A co ty, Leone? Vidím, že pořád žvýkáš párátko, abys vypadal jako drsňák.“

Basil si vyndal párátko z úst a zamračil se. Kukov stál mezi oběma muži, střídavě se díval z jednoho na druhého a evidentně se dobře bavil.

K další slovní přestřelce už nedošlo. Došel k nim kapitán, který se označil za pobočníka admirála Mazarova, a všechny tři vyzval, ať ho doprovázejí.

Nejvyšší velitel čekal.

* * *

Pobočník je nedovedl do brífinkové místnosti, jak Tyler předpokládal, nýbrž do velkého sálu, který spíš připomínal hlediště kina: pět řad křesel s velkými opěradly a malými stolky s počítačem zabudovanými v opěradlech sedaček předchozí řady. U levé stěny sálu byl počítačový terminál, u kterého pracovali poddůstojníci a zdáli se být naprosto apatičtí ke svému okolí.

Tyler si uvědomil, že je pobočník dovedl do SIC – strategického informačního centra. Nevěděl, že už je v provozu. Do téhle místnosti směřovala všechna nová data o strategické i politické situaci v sektoru Hirano. Data, která dopravily vojenské nadsvětelné sondy, byla poslána přímo do počítačů v tomto sále. Stejně jako nejnovější data Úřadu vojenské rozvědky i Národní výzvědné agentury. Možná se to zdálo jako zbytečnost ve světě, kde nadsvětelná sonda putuje často i několik dní nebo týdnů, šlo ale o velké zefektivnění. Kompletní data o sektoru Hirano, která potřebovali admirálové a generálové k vykonávání své práce, byla zde.

V křeslech už sedělo několik admirálů a jeden generál. Bob Mazarov tu ještě nebyl, ale zdálo se, že ostatní pozvaní ano. Většina se zvedla, když se objevili nově příchozí.

Jak řekl Mazarovovi, Tyler většinu z nich znal, alespoň od vidění. Jako první podal ruku vytáhlé postarší ženě. „Rád vás vidím, madam!“

„Myslím, že jsme si už před osmi lety řekli, že si budeme tykat, Seane,“ odvětila s úsměvem admirál Claudia Farnsworthová, operační náčelnice a po Mazarovovi druhý nejvyšší důstojník loďstva.

„To ano, ale starých zvyků se člověk těžko zbavuje.“

„Takže štěstí, že mi neříkáš ,kapitáne‘,“ řekla Farnsworthová a oba se zasmáli. Farnsworthová byla před devatenácti lety kapitánem bitevního křižníku Implacable, na jehož palubě sloužil komandér Tyler jako taktický důstojník.

Představování pokračovalo dál. Byl zde ředitel ÚVR admirál Alexander Mocatta, člověk, který možná působil dojmem bodrého tlouštíka, ale za tou nevinnou vizáží se skrýval pedant a chladný analytik.

Admirál Magda Onurová, personální náčelnice, byla podle pověstí spíše teoretičkou a profesionální byrokratkou, která v životě nesloužila na palubě válečné lodi, ale rovněž bylo známo, že svou práci ovládá bravurně, a sloužila zde i za dvou předchozích nejvyšších velitelů jednoduše proto, že se na její post nenašel nikdo lepší.

Admirál Sergej Roskovskij, náčelník lodní správy, byl vytáhlý chlapík se zamračeným výrazem. Tyler s ním nikdy přímo nesloužil, ale když před pěti lety přebíral velení 3. operační skupiny, převzal ji od Roskovského. A admirál ji zanechal v poměrně dobrém stavu.

Viceadmirál Wu Den, náčelník výzkumu a vývoje, byl neznámá veličina. Menší a tichý chlapík, kterého Tyler nikdy předtím ani neviděl.

Posledním z vysokých důstojníků byl muž, který se jako jediný nezvedl a pouze kývl na pozdrav. Měl na sobě tmavozelenou uniformu se třemi stříbrnými čtyřcípými hvězdami, které ho identifikovaly jako generála Astonské vesmírné pěchoty. Byl to její velitel, generál Kanagawa Isito, který už od pohledu splňoval všechny stereotypy, které existovaly o mariňácích a o drsných mariňáckých generálech.

Po pěti minutách dorazil i sám admirál Robert Mazarov.

„Seďte!“ rozkázal, když se začali zvedat. „Rád tě vidím Seane! A tebe taky, Leone. Admirále Kukove. Díky všem, že jste přišli.“

Stoupl si před velkou obrazovku a dálkovým ovladačem ji zapnul.

„Než začneme rozebírat celkovou strategickou situaci, musíme vyřešit problém Tarnówu. Dnes ráno jsem mluvil s prezidentem Petersenem a s ministry zahraničí a obrany. Shodli se na tom, že Tarnówu musíme poskytnout vojenskou pomoc při doprovodu jeho konvojů do Kolonizovaného prostoru. Máme povolení vyslat na Tarnów operační svaz.“

V sále zavládl šum.

„A kde ten svaz máme jako vzít? Naše síly jsou už tak dost rozdrobené,“ ozvala se Farnsworthová.

„A proč jim sakra nepomůžou Ballingtoňané?!“ přidal se Roskovskij znechuceně. „Tak zní přece dohoda Obranné aliance. My budeme podporovat Sinaj a Ballingtoňani Tarnów.“

Tyler v duchu přikývl. Obranná aliance proti Kasimirskému císařství se skládala z Astonské unie, Ballingtonského společenství, Sinaje a Tarnówu. Sinaj a Tarnów byly pouze samostatné planety a obě byly ke Kasimirskému císařství nejblíž. Poblíž Tarnówu se rozprostíralo Ballingtonské společenství se svými čtyřmi planetami. Sinaj byla v blízkosti neutrálních planet Clayton a Nieuw Stramproy, ale jejím nejbližším spojencem byla Astonská unie se svými šesti obydlenými planetami.

„Ballingtoňané údajně mají své síly rozmístěné už tak dost řídce,“ řekl Mazarov. „V Kolonizovaném prostoru mají dva celé operační svazy. Podle jejich velvyslance už nemůžou uvolnit další svaz na krytí samotného Tarnówu. A alespoň se zdá, že účinně kryjí stanici Albatros.“

„Alespoň něco,“ zamumlal generál Kanagawa. Stanice Albatros byla obchodní křižovatkou, kterou před několika lety Tarnówané v Kolonizovaném prostoru vybudovali. Od té doby sloužila jako centrum obchodu a křižovatka obchodních tras v dolní části Kolonizovaného prostoru. Tyler si vzpomínal, že ji během Tristanské občanské války plánovali využít jako shromaždiště pro Intervenční sbor, ale tarnówská vláda tomu nebyla nakloněna, a tak operovali ze Sinaje.

„Pořád je pravda, že my máme víc lodí než Ballingtoňané,“ ozval se viceadmirál Wu. „Sice máme také podstatně větší operační oblast na krytí, ale něco bychom na podporu vyslat mohli.“

„A Ballingtoňanům nejspíš vadí, že Astonská unie je sice největší člen Obranné aliance, ale zároveň je od Kasimirských hranic nejdál,“ ozval se Tyler. „Oni vždycky mluvili o tom, že se k nim chováme jako k živému štítu.“

„To je svatá pravda,“ souhlasil Mocatta.

Mazarov si odkašlal. „A nezapomínejte, že Tarnówané mají pouze dvanáct bitevních křižníků – vlastně jedenáct, potom co ztratili Martina. Pro nás je ztráta jednoho bitevního křižníku prohranou bitvou. Ale Tarnówu podobná ztráta ohrozí celý jeho vojenský potenciál.“ Pokrčil rameny. „V každém případě nemá cenu se o tom dohadovat. Rozhodnutí padlo – ze strany prezidenta i z mé strany – posíláme na Tarnów operační svaz.“

Farnsworthová přikývla. „Ale moje otázka trvá: kde ho vezmeme?“

„Nejspíš z Domovské flotily, co?“ uchechtl se Leon Basil.

„Ne, mám instrukce neoslabovat Domovskou flotilu ani naše síly na Sinaji. Takže budeme očesávat operační svazy kryjící naše ostatní planety. Claudio?“

Farnsworthová vstala a vyvolala na obrazovce mapu Astonské unie. Zářilo tam šest jasně zelených symbolů jednotlivých obydlených planet a několik menších základen a stanic, jako byla soustava Argonaut.

„Nejspíš bych obrala operační svaz Delta na Haruně a operační svaz Kappa na Svendborgu,“ řekla zamyšleně. „Svaz Beta na Taderasu bych nechala pro jistotu být, ale zároveň potřebujeme nový svaz sestavit poměrně rychle a od Haruny a Svendborgu k nám lodě doletí nejdříve.“ Chvíli mlčela a potom zvětšila několik symbolů. „Problém budou bitevní křižníky. Fregaty a lehké křižníky na podporu někde vyšťouráme vždycky. Ale nad bitevními křižníky se musíme zamyslet… Myslím, že můžeme uvolnit Colossus, Courageous, Indefatigable a Avenger ze svazu Kappa… a ze svazu Delta Relentless, Superior a Harbinger. Tím získáme sedm bitevních křižníků – pro celou novou operační skupinu – a oběma stávajícím svazům zůstane na obranu jejich planet dalších třináct bitevních křižníků. Ale někde musíme vyšťourat další lodě.“

„Upozorňuju, že za pár dní dokončí na Porteru u stanice Ithaka vesmírné zkoušky první tři bitevní křižníky třídy Warspite-B,“ ozval se Roskovskij. „Ale tuším, že pro ně už jsou jiné plány a na Tarnów je asi poslat nemůžeme.“

Tyler zamrkal. „Já ani nevěděl, že nějaké Warspity-B už slezly z montážní linky!“

„To proto, že jsi zalezlej v pohodlném civilním kanclu a osaháváš sekretářky,“ rýpnul si Basil.

„Leone, to můžeš říct jenom proto, že jsi neviděl, jak moje sekretářka vypadá. Tu bych opravdu neosahával!“

„Nehádejte se, nebo vás rozsadím!“ okřikl je Mazarov a sálem zašuměl lehký smích. „Pro tvou informaci, Seane, opravdu máme už první tři Warspity-B a další tři budou hotové během dvou měsíců.“

Tyler potlačil nutkání obdivně hvízdnout. Bitevní křižníky třídy Warspite-B se připravovaly hodně dlouho, ale nebyly na ně prostředky. V zásadě šlo o stejnou konstrukci jako u klasické lodi třídy Warspite, s jedním drobným rozdílem: Warspite-B neměl pancíř z ochuzeného kiria, nýbrž z kiria26, které vytěžili v soustavě Argonaut. Astonská unie byla jediným lidským státem, který ložiska tohoto vzácného druhu kiria měl. A taky jsme za to tenkrát zaplatili vysokou cenu.

Kirium26 se zatím používalo hlavně jako palivo a pro civilní účely. Ale před pár lety senát konečně svolil k výstavbě válečných lodí s plášti z kiria26. Takovéto lodě vydržely skoro dvojnásobné poškození než lodě s plášti z obyčejného kiria. Bohužel kiria26 nebude nikdo dost, aby z něj mohli udělat celou flotilu.

Přesto někteří lidé v loďstvu – a také někteří novináři – mluvili o druhé kiriové revoluci. To bylo poněkud nadnesené. Plášť z kiria26 sice vydrží podstatně víc než plášť z běžného kiria, ale takový převrat jako u kiriové revoluce před pětapadesáti lety to rozhodně nebude. Do té doby se kirium používalo hlavně jako palivo do reaktorů, ale až pak někoho napadlo použít ochuzené kirium jako plášť válečných lodí.

Když vstoupila do služby první loď s kiriovým pláštěm, začalo se o tom mluvit jako o kiriové revoluci. Před kiriem nesly lodě jen několik odpalovačů seekerů s nukleární hlavicí a každý seeker měl menší sílu. Na zničení pre-kiriové lodě stačilo málo. Po příchodu kiria bylo nutné rozšířit výzbroj o více odpalovačů a průměrný seeker nesl hlavici o síle dvaceti megatun místo maximálně půl megatuny, jak tomu bylo v dobách před kiriem. A přesto kiriová loď vydržela nesrovnatelně víc zásahů. Ze všech pre-kiriových lodí se tehdy stala ze dne na den zastaralá plavidla. To ovšem nezabránilo tehdejší Kasimirské federaci, aby během kasimirsko-sinajské války – prvního konfliktu kiriových lodí – poslala několik desítek pre-kiriových bitevních křižníků proti hrstce sinajských kiriových lodí. Kasimir před válkou výstavbu kiriových lodí těžce podcenil a o většinu jich přišel v ranné fázi konfliktu. Tehdejší vláda neměla co ztratit, a tak poslala pre-kiriové lodě do bitvy, na kterou neměly vybavení. Výsledkem byl jednostranný masakr, který jednak ukončil válku ve prospěch Sinaje a jednak definitivně poskytl Heleně Starkové dostatečnou páku – a dostatek příznivců v ozbrojených silách – aby mohla svrhnout federální vládu a prohlásit se císařovnou.

Tyler pochyboval, že lodě s pláštěm z kiria26 budou představovat podobnou revoluci, ale rozhodně svoje využití najdou.

„A kam ty první Warspity-B poletí?“ zeptal se Leon Basil a probral tak Tylera z úvah.

„K tobě, Leone,“ ujistila ho Farnsworthová. „Nejnovější třídy lodí jdou vždycky nejdřív k Domovské flotile a Warspity-B nebudou výjimkou.“

„Mně šlo hlavně o to,“ připomenul se Roskovskij, „že vláda nám dala instrukce Domovskou flotilu neoslabovat. Ale kdybychom tři lodě vyměnili za tři jiné a novější…“

Mazarov se usmál. „Máš pravdu, Sergeji. Dokonce bych řekl, že můžu z domovské flotily uvolnit čtyři lodě třídy Dauntless a obhájit to tím, že čtyři Dauntlessy jsou slabší než tři Warspity-B. Tím získáme jedenáct bitevních křižníků pro náš nový operační svaz. A to už je dost na dvě operační skupiny. Bude to stejně lodí, kolik má teď celé Tarnówské loďstvo. S tím budeme muset vystačit.“

Farnsworthová přikývla a nechala si na monitoru zvýraznit Domovskou flotilu. „Ano. Navrhuji vzít ze svazu Alfa Iron Hand, Victorious a Indomitable a potom Juggernaut ze svazu Epsilon.“

Tyler pozvedl obočí. „Indomitable?“

„Ano, Seane. Myslím, že ta tvoje stará kocábka seděla v Domovské flotile až moc dlouho a je na čase ji trochu provětrat.“

Tyler a několik dalších lidí se opět zasmálo.

„A budeme potřebovat ještě operační skupinu s výsadkovými loděmi a doprovodem… a k tomu divizi vesmírné pěchoty,“ řekl Mazarov a podíval se na velitele mariňáků. „Isito?“

„To bude nejmenší problém,“ ujistil ho Kanagawa. „105. divize je přímo tady na Simeralu jako záloha pro podobné případy. A transportních a výsadkových lodí máme dost.“

„Dobře, a teď musíme ještě vyřešit, kdo tomu bude velet.“

„Kontradmirál DeRosa je na Svendborgu a svou vlajku má na Courageous,“ ozvala se Magda Onurová. „A ostatní bitevní křižníky jsou také z její operační skupiny. Mohli bychom ji povolat také. Jednak abychom jí nebrali vlajkovou loď pod nohama a jednak abychom měli alespoň několik secvičených lodí.“

„Souhlasím,“ řekla Farnsworthová. „A kontradmirál Tabori právě dokončuje turnus na akademii na Simeralu. Uvolníme ho o něco dřív a může převzít druhou operační skupinu.“

„A komu chcete svěřit celej ten cirkus?“ zeptal se Leon Basil.

„To bude to nejtěžší,“ přiznal se Mazarov. „Měl jsem v plánu Petra Ambronsena, ale ten je v nemocnici s mesoraiskou chřipkou a jen tak odtamtud nevyleze.“

„Murakuma Tam byl nedávno povýšen na viceadmirála,“ nadhodila Onurová.

Mazarov zavrtěl hlavou. „Tomu bych takové odloučené samostatné velení nesvěřil. Spíš bude vést katedru astrogace na akademii.“

Tyler na několik okamžiků zauvažoval. Jedno jméno ho napadlo. Věděl, že se to setká s odporem, ale… No, Bob ho sem koneckonců pozval proto, aby znal jeho názor.

„Co Sun Lin-shin?“

„To je přece jen kontradmirál!“ namítl Basil. „Už jsi zapomněl, jak to chodí, Seane?“

„Je to výborný důstojník, který si umí poradit v samostatném velení,“ namítl Tyler.

„S tím… bych souhlasil,“ přidal se Kukov nejistě. Asi nechtěl jít proti svému novému šéfovi. „Je to sice cvok, ale to většina lidí z Haruny… přítomné pány vyjímaje, samozřejmě.“

Mazarov zavrtěl hlavou. „Znám Suna, Seane. Vím, že by to zvládl, ale chápej, že to nejde. Operační svaz je velení pro viceadmirála. Zvlášť na takhle odloučeném stanovišti, kde bude muset činit strategická rozhodnutí.“

„Tak ho povyš!“

„Vždyť je kontradmirálem sotva půl roku!“ namítla Onurová.

Tyler vzdychl. „Bobe, chtěl jsi znát můj názor. A dobře víš, že Sun by byl kontradmirálem už před dvěma lety, kdyby se všeho nevzdal, aby mohl velet lehkému křižníku v Intervenčním sboru. A už předtím jako kapitán dlouho přesluhoval. Víš dobře, že odvede dobrou práci.“

„Já… nevím, Seane. Já nevím,“ přiznal se Mazarov.

„Ale měl bys vědět. Jsi nejvyšší velitel. Tak se rozhodni. Napadá tě snad někdo lepší?“

Dlouho panovalo ticho. Mazarov se mračil a vyčkával. Nejspíš sám přemýšlel, a také čekal na ostatní, aby mu nadhodili nějakého vhodnějšího kandidáta.

Ale nikdo se neozýval.

„Dobře, tak jo. Magdo, ať Sun zítra přijde na admiralitu. A spusť papírování. Bude z něj viceadmirál.“

Tyler se zazubil. Sun si to velení zaslouží.

„No… to by asi bylo k vytváření nového svazu,“ řekl Mazarov po chvíli. „Díky za vaše připomínky, detaily vypracují jednotlivé sekce. A teď bych přešel ke zhodnocení naší hlavní strategické situace. Claudio?“

Posadil se a Claudia Farnsworthová tak opět strhla veškerou pozornost na sebe.

„První věc: ať si politici říkají, co chtějí, válka dříve nebo později začne. Obě strany se už víceméně usadily na pozicích pro střetnutí.“ Ukázala na pravou část mapy sektoru Hirano, kde bylo jasně rudou barvou vyznačeno sedm obydlených planet Kasimiru a další závislá území. „Kasimir má zhruba tolik lodí, co celá Obranná aliance dohromady.“ Ukázala na jednu z planet. „Podle naší rozvědky se císař osobně účastnil uvedení do služby nejnovějšího bitevního křižníku třídy Hydra – jménem Kasimir – a spustil tu svoji oblíbenou tirádu o tom, jak jim bráníme v rozmachu a tak dále.“

„Dodal bych, že potom na Kasimiru odletěl spolu s velkoadmirálem Neufeldem,“ ozval se admirál Mocatta. „Rád bych řekl, že to byla práce naší rozvědky, ale tohle jsme se dočetli v novinách. Celou tu cestu císař hrozně medializuje. Stejně jako medializuje První flotilu jako tu ,hlavní údernou sílu proti agresi Obranné aliance‘.“

„Přesně tak,“ souhlasila Farnsworthová. „První flotila je zde, na Hepleru – soustavě na okraji Kolonizovaného prostoru, která Kasimir požádala o ,ochranu‘. Flotila se podle posledních údajů ÚVR,“ kývla na Mocattu, „skládá ze tří bojových operačních svazů, dohromady se třiapadesáti bitevními křižníky. K První flotile náleží i takzvaná První armáda se šesti pozemními divizemi. Podle císařova prohlášení převezme velení První flotily sám velkoadmirál Richard Neufeld, nejvyšší velitel loďstva. To je, jako kdyby nějaké naší flotile velel osobně tady Bob. Je vidět, že nasazení První flotily myslí vážně. Podle rozmístění – i mediálního prostoru, který dostává – ji chce použít jako hlavní útočnou sílu proti Kolonizovanému prostoru. Proto tak velké pozemní jednotky. Většina planet v Kolonizovaném prostoru nemá ani loďstvo. Jednoduše vysadí mariňáky, aby zajistili planetu, a letí dál. Podle mých nejlepších odhadů se budou snažit postupovat Kolonizovaným prostorem rychle a dojít až sem dolů,“ ukázala na bod na mapě, „pro eventuální útok na Ballington a Tarnów.“

„A co ostatní uskupení?“ zeptal se Leon Basil.

„Každou kasimirskou planetu chrání zhruba jeden operační svaz – podobný systém, jako používáme my. Potom mají ještě tři další flotily. Druhá flotila je pro nás zatím největší hrozbou. Je umístěna na Xerxu, v pozici pro útok na sinajské těžařské základny zde. A později i na Sinaj samotnou.“ Podívala se na Mocattu. „A pochopila jsem, že ve velení Druhé flotily došlo ke změně, že, Alexi?“

Mocatta přikývl. „Informace nejsou tak přesné jako ty kolem První flotily – možná proto, že jsou pravdivé. Naši špióni přišli na to, že admirál Mina Bezosová, která Druhé flotile velela posledního dva a půl roku, byla nečekaně odvolána. Vypadá to, že naštvala nějakého dvořana, někoho blízkého císaři, a byla vyslána převzít velení Čtvrté flotily. Oficiálně se tomu tak neříká, ale je to trest.“

„Proč je to trest?“ zajímal se Tyler. „Co dělá Čtvrtá flotila?“

Farnsworthová si pospíšila s vysvětlením: „Čtvrtá flotila je úplně na opačné straně kasimirského prostoru. Její operační základny jsou přes deset světelných let od Dumontu – nejvzdálenější planety císařství. Potom, co AMS přiznala existenci Teradonů, a potom, co se zjistilo, že podle všeho mají nejblíže ke Kasimirskému císařství, nařídil císař vytvořit flotilu jako ,obranu‘ proti případnému vpádu Teradonů. Upřímně si myslím, že je to blbost a jen další munice pro to, aby mohl kritizovat Obrannou alianci za její ,apatii proti skutečným hrozbám‘. Čtvrtá flotila je složena ze zhruba třiceti bitevních křižníků, většinou těch zastaralých třídy Leónidás a… no, v Kasimirském loďstvu je obecně známo, že ke Čtvrté flotile neposílají zrovna ty nejlepší lidi. Takže velet tomuhle uskupení je považováno za trest.“

„Chápu,“ souhlasil Tyler. „Taková kariérová Sibiř.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Basil. „Co je to Sibiř?“

„To neřeš, to souvisí s předkosmickou historií, takže mimo tvou oblast chápání.“

„Je možné, že v případě války císař přesune Čtvrtou flotilu na nějaké užitečné místo?“ zeptal se Wu Den.

„Je to možné,“ souhlasila Farnsworthová, „ale má nedostatečné zásobování, nedostatečné vybavení a podle současného stavu se zdá, že minimálně rok si s ní nemusíme dělat hlavu. Císař si ji podle všeho šetří jako zálohu. Její lodě budou nejspíš individuálně vysílány, aby nahradily ztráty na frontě.“

„A co Třetí flotila?“ zajímal se opět Wu Den.

„Třetí flotila je v podstatě jejich domovskou. Je umístěna na Kasimiru a její dva operační svazy mají chránit planety císařství. Hlavně samotný Kasimir.“

„Alexi, víme, kdo je novým velitelem Druhé flotily?“ zajímal se Mazarov.

Mocatta se poradil se svým PDA datapadem. „Admirál Darell Toras. Jeden ze staré školy, bojoval proti Sinajcům už za kasimirsko-sinajské války. O moc víc o něm nevíme.“

„Zjistěte, co budete moct,“ přikázal Mazarov a potom se otočil zpět k Farnsworthové. „Dobře, Claudio. Za předpokladu, že jsou naše informace správné, jak odhaduješ, že to bude probíhat, až Kasimir vykopne míč?“

Farnsworthová se zhluboka nadechla. Tohle už nebylo spekulování o číslech a lodích. Teď se mluvilo o průběhu války, které se každý chtěl vyhnout, ale o které každý věděl, že je nevyhnutelná.

„Podle všeho se zdá, že Kasimir začne současným útokem První a Druhé flotily. První flotila je sice silnější, ale myslím, že pro nás je momentálně větší hrozbou Druhá flotila, která půjde proti Sinaji. Kampaň v Kolonizovaném prostoru jim bude trvat měsíce a nemohou postupovat dál, dokud si většinu planet nezajistí. I když planety z Kolonizovaného prostoru pro ně nepředstavují hrozbu, budou na nich muset vysadit mariňáky a vytvořit základny už jenom proto, abychom se tam nemohli usadit my. Nemohou si nechat odkrytou planetu v zádech.

Ovšem Druhá flotila je v pozici, odkud může přímo zaútočit na sinajské základny a na Sinaj samotnou. Pokud přijdeme o Sinaj, přijdeme o celou horní frontu a Kasimiřané budou moct postupovat nerušeně přes Hunský prostor až k Porteru.“

„A jsme v pozici, abychom je na Sinaji zastavili?“ zeptal se Tyler.

„Admirál Falkberget má k dispozici třicet bitevních křižníků ze svazů Gama a Sigma. Skoro tolik, co má celé Sinajské loďstvo. Druhá flotila má podle posledních odhadů ÚVR,“ opět kývla na Mocattu, „čtyřiačtyřicet bitevních křižníků. Sinajská stanice má tedy prozatím převahu, ale zase musí krýt podstatně větší oblast. U Sinaje to bude ošklivé a měli bychom připravovat plány na její případné posilňování.“

„A co proti nim můžeme postavit v Kolonizovaném prostoru?“ položil Mazarov spíše řečnickou otázku.

„Jak jsem řekla, Ballingtoňané mají přímo v Kolonizovaném prostoru dva operační svazy a několik pozorovacích základen. Ballingtonská velvyslankyně i vojenský atašé nás ujistili, že pokud nedojde ke změně strategické situace, mohou do prostoru na začátku války nasadit další svaz. K tomu ještě připočtěme tarnówskou stanici Albatros, jejich loďstvo a operační svaz, který se chystáme vyslat my. Myslím, že jsme schopni První flotile účinně vzdorovat.“

„A co pozemní jednotky?“ zeptal se Mazarov. Tuhle otázku ale směřoval na Kawagawu.

„Tarnów dokáže v případě mobilizace připravit dvě divize k vyslání během týdne, alespoň tak mi to řekli,“ prohlásil generál Kawagawa. „Ballington dá dohromady alespoň čtyři divize. My budeme mít jednu. A samozřejmě můžeme vysílat jednotky i ze Sinaje, která má připravené minimálně tři nebo čtyři divize. Jestli se Kasimiřani budou chtít s náma začít prát o Kolonizovaný prostor, naši mariňáci jim dají pořádně zabrat. Jsme schopni celej Kolonizovanej prostor proměnit v obrovskou pekelnou díru. Zapleteme je do krvavejch bojů o naprosto nedůležitý planety. Budeme schopni je tam držet klidně i několik let!“

Tyler se v duchu pousmál. Ano, Kawagawa splňoval opravdu všechny stereotypy o mariňácích. Trochu mu připomínal sinajského generála Akiše.

„Jak dobře budeme schopni zaplňovat ztráty, když válka vypukne?“ zeptal se Basil.

To byla otázka pro Onurovou a Roskovského.

„Personální ztráty bychom měli být schopni vyrovnat. Vláda konečně schválila vyšší náborové kvóty. Nyní nabíráme o padesát procent víc rekrutů než minulý rok a to číslo ještě poroste. Se ztrátami se vyrovnáme.“ Pronesla to, jako kdyby šlo o kusy masa a ne o lidské bytosti, a Tylera lehce zamrazilo. Tahle žena opravdu nikdy nebyla v boji.

„Loděnice taky jedou na plné kapacity,“ řekl Roskovskij. „A jakmile vstoupíme do válečného stavu, navýšíme vojenskou výrobu o dalších třicet procent. Kasimirské císařství má nyní možná víc lodí a víc prostředků než celá Obranná aliance dohromady, ale my máme mnohem víc zdrojů i ekonomického potenciálu. S vleklou válkou se vyrovnáme lépe než Kasimir.“

„To je i můj názor,“ souhlasila Farnsworthová. „Jsme schopni jim vzdorovat a jsme schopni je porazit. Kasimir sice haraší zbraněmi, ale čas hraje pro nás.“

Admirál Robert Mazarov přikývl a postupně si měřil každého admirála v místnosti, jako by čekal na otázky.

Nakonec se zastavil u Tylera. „Ty chceš něco dodat, Seane.“ To nebyla otázka.

Tyler pozvolna zavrtěl hlavou. „Nevím… není to nic konkrétního, jenom takový pocit.“

„Tak se nám s ním pochlub,“ vyzval ho Basil.

Tyler vlastně nevěděl, co říct. Všichni mu tady předkládali fakta a čísla a on neměl ani jedno… Ale ta fakta a čísla…

„Máte pravdu. Bobe a Claudio, máte pravdu. Čas hraje pro nás. Nejdůležitější bude chránit Sinaj, přes Kolonizovaný prostor se budou Kasimiřani dostávat velice pomalu a my jsme schopni jim vzdorovat. Je to logické. Váš argument podporují čísla a tak vůbec…“

Claudia Farnsworthová se zamračila. „Seane, vzpomínám si na výraz, kterým mi jistý taktický důstojník dával najevo, že se mu něco nelíbí. Co se děje?“

Tyler ještě několik sekund mlčel a pak opět vzdychl. „Císař Drakos není hloupý. A velkoadmirál Neufeld už vůbec ne. Oni vidí čísla úplně stejně jako my.

A celá naše obranná strategie závisí na tom, že Drakos a Neufeld udělají přesně to, co od nich očekáváme.“

3.

Bylo to zvláštní, pomyslela si Vivian Evansová, když její raketoplán dosedl na palubu vnějšího hangáru lehkého křižníku Arbiter, ale opravdu jí stačily čtyři dny dovolené s rodiči na povrchu a opět se těšila do vesmíru.

Její rodiče se před několika lety přestěhovali ze Simeralu na Harunu. Vivian byla původně ráda, když byla její loď přidělena na Harunu, protože tak by mohla navštěvovat rodiče při každé dovolené. Jenže to bohužel nebylo vždycky plus. Během čtyř dnů se její matce podařilo Vivian doporučit celkem čtrnáct potenciálních partnerů. Šlo o pět mužů ze sousedství, tři kolegy z práce a šest známých nebo dětí jejích známých. A každé doporučení doprovázela přednáškou o tom, že žena ve Vivianině věku by se už měla usadit a najít si chlapa. Třetí den jednoho z „kandidátů“ dokonce bez Vivianina vědomí pozvala na večeři.

Vivian přežila havárii své stíhačky a následné zmrzačení i rehabilitaci, vyvázla živá ze střetnutí s Huny a u Tristanu její loď sloužila jako návnada pro nepřátelské stíhačky. Mnohokrát obelstila smrt… ale vlastní matka a její nápady ji dokázaly děsit. Po čtyřech dnech byla ráda, že se už zase vrací do vesmíru a na loď. Tam alespoň byla v prostředí, ve kterém si byla jistá v kramflecích.

Nebo alespoň jistější. I po čtyřech měsících ji někdy děsilo vědomí, že je nejvyšší paní lehkého křižníku a zodpovídá za životy více než devíti stovek mužů a žen pod svým velením.

Během svého působení u Intervenčního sboru bojujícího v tristanské občanské válce velela fregatě Ranger. Ale fregata sloužila primárně pouze jako podpůrné a průzkumné plavidlo a měla jen kolem stovky členů posádky. Lehké křižníky byly hlavní krycí jednotky operačních svazů a jejich kapitáni byli mnohem častěji posíláni na odloučené samostatné mise.

Uplynul téměř rok od doby, kdy se poslední jednotky Intervenčního sboru vrátily z Tristanu. Ranger byl tehdy včleněn zpátky do Astonského loďstva a Vivian zbavena velení. Jako většina vyšších důstojníků předstoupila před komisi, která vyšetřovala události během války. Vivian ale pořád byla dost nízko v hodnostním žebříčku, a tak byla její výpověď pouze formalita. Pokud věděla, mimo službu byl postaven jenom admirál Tyler. Ostatním vyšším důstojníkům události na Tristanu kariéru nijak negativně nepoznamenaly. O tom se Vivian přesvědčila sama před čtyřmi měsíci, když byla informována o svém povýšení na řádného kapitána a bylo jí nařízeno „dostavit se na palubu lodi Astonského loďstva Arbiter a převzít zde povinnosti velícího důstojníka“.

Lodi, na kterou se nyní vracela. Vivian zakončila tok svých myšlenek, když magnetický vlek dotáhl raketoplán do vnitřního hangáru.

Za sebou zaslechla několik lidí sténat a zoufale zalapat po dechu. Přistání evidentně nepřišlo všem na palubě tak jemné jako jí. Vivian byla mezi pasažéry raketoplánu jediným důstojníkem, takže ostatní seděli v uctivé vzdálenosti za ní, ale i tak poznala, že několik mladších specialistů z posádky si na vesmírné cestování ještě nedokázalo zvyknout.

Vivian se odpoutala a potlačila nutkání se usmát. Jí vesmír nikdy nedělal potíže. Koneckonců předtím, než si poranila páteř, byla pilotka stíhačky. Ale nebylo vhodné, aby řadoví astronauté viděli její smích. Mohli by si to vyložit tak, že se jim kapitán posmívá, a to by morálce neprospělo.

Průlez se otevřel a Vivian vstoupila na hangárovou palubu. Tam na ni čekal komandér-poručík Nikolai Wright, její první důstojník, a malá čestná stráž astronautů a mariňáků.

„Kapitán na palubě!“ zahlásil starší poddůstojník, který měl na palubě hlídku. „Komandér-poručík Wright je uvolněn!“

„Vítejte na palubě, madam,“ pozdravil ji Nikolai Wright a kromě zasalutování jí věnoval i úsměv.

Vivian zasalutování opětovala. „Díky, Nicku. Jsem ráda, že jsem zpátky.“

Společně zamířili z hangáru k výtahům. Wright byl vytáhlý chlapík – i když oproti Vivianiným sto padesáti centimetrům byl skoro každý muž vytáhlý – s hnědýma vlasama a hnědýma uličnickýma očima, který život a starosti s ním související vnímal s lehkým zdravým nadhledem. Většinou.

„Jaká byla dovolená?“ zeptal se po chvíli.

„Ušlo to, ušlo,“ řekla Vivian neutrálně. „Ale jak říkám, jsem ráda, že jsem tady. Dělo se něco?“

„Víceméně klid. Astrogační software zase začal trochu zlobit, ale poručík Krajcarská už to má pod kontrolou. A ty nové service packy by už měly všechny konečně dorazit.“

„To je dobře. Admirál Saldano o tom mluvil ve své poslední zprávě.“

„No… s admirálem souvisí ještě něco,“ začal Wright a v jeho očích se zablýsklo.

Vivian ho chvíli pozorovala a potom opatrně zavrtěla hlavou. „Ale ne, snad ne další Saldano-mail?“

„Přišel před necelou půlhodinou,“ řekl Wright. „Věděl jsem, že jste už na cestě, tak jsem usoudil, že nemá cenu ho začínat číst.“

No jasně že ne, pomyslela si Vivian, vždycky je lepší to nechat vyžrat kapitána, že?

Kontradmirál Angelo Saldano byl velice výkonným velitelem 25. operační skupiny, do které Arbiter náležel. Byl efektivní organizátor, za kterým byly vidět výsledky, a jeho úsek velení býval tím nejpřipravenějším. Přesto někteří starší admirálové jeho metody úplně neschvalovali a některými svými postupy dokázal Saldano své podřízené dohánět k šílenství. Hlavně svými maily.

„No, asi není zbytí,“ usoudila Vivian. „Měla bych se na to vrhnout nejspíš hned. Ať to mám za sebou.“

Wright s vážnou tváří přikývl. „Vaše odhodlání je inspirací pro nás všechny, kapitáne.“

* * *

O třicet minut později už Vivian seděla v kanceláři a měla za sebou celý Saldano-mail. Na čtení to bylo ještě náročnější než obvykle, ale vzhledem k tomu, že jedna část se týkala konkrétně Arbiteru, tak byla nucela několik pasáží číst pro jistotu několikrát. Admirál Saldano sice posádce Arbiteru nestrhl žádné opušťáky – tentokrát – ale poskytl stručnou informaci o tom, že Arbiter byl s několika dalšími loděmi – včetně bitevních křižníků – přeložen k nově vznikajícímu svazu na Simeralu. Mnoho dalších detailů zpráva neposkytovala, Saldano pouze – svým typickým způsobem – tlumočil své vlastní rozkazy.

Vivian pomalu dopila čaj a stiskla tlačítko interkomu na svém stole.

„Můstek, komandér-poručík Obermeierová,“ ozval se hlas lodní taktické důstojnice.

„Tady kapitán, najděte prvního důstojníka a pošlete ho do mé kajuty, ano?“ nařídila Vivian. „Okamžitě. Došlo k jisté změně plánu.“

* * *

Seržant Benjamin Decker z Astonské vesmírné pěchoty si nepamatoval, že by vojenský kosmodrom Okinawa na Haruně byl takto rušný. Okinawa byl jeden z pěti harunských kosmodromů, které měly zařizovat dopravu mezi vojenskými orbitálními stanicemi a válečnými loděmi střežícími Harunu. Nadměrný ruch mohl naznačovat, že něco visí ve vzduchu.

Něco jako válka, o který všichni melou už roky? pomyslel si, ale potom nad tím potřásl hlavou. Nemělo cenu tohle řešit. Decker nechtěl do války, ani nijak zvlášť netoužil po tom nechat se zabít – stejně jako většina racionálních lidí. Ale vnímal to s jakýmsi nadhledem. Jestli bude válka nebo ne, to on neovlivní. Na tom se dohodnou politici a hlavouni z admirality. On je jen obyčejný mariňák, který půjde tam, kam ho pošlou.

A momentálně ho poslali do doku 94, kde se měl nalodit na raketoplán, jenž ho odveze na jeho nové působiště na lehkém křižníku Arbiter. Tam se stane součástí palubního oddílu vesmírné pěchoty. Poněkud kariérový sestup pro někoho, kdo sloužil v elitním průzkumném praporu, ale bohužel, Decker si to tak nevybral. Neochota lézt do správných zadků, příliš mnoho vlastní iniciativy, nekonečná blbost jeho velitele čety a přílišné řiťolezectví vrchního seržanta praporu způsobilo, že byl přeložen k palubní službě.

Obyčejnej lodní fízl, co má postávat u dveří a tvářit se drsně. Decker věděl, že to není tak jednoduché a že mariňáci na lodích dělají mnoho jiné práce. Ale neměl náladu snažit se svou rozmrzelost hasit obyčejnými fakty.

V doku 94 už byl hlouček astronautů a mariňáků, kteří se po jednom hlásili poddůstojníkovi, jenž měl na starost pasažéry raketoplánu. Decker si všiml, že v tomhle transportu má jednu z nejvyšších hodností. U astronautů neviděl nikoho vyššího než poddůstojníka druhé třídy a všichni mariňáci byli novopečení vojíni nebo svobodníci, kterým brčál koukal nejen z uší, ale i ze všech ostatních tělních otvorů. Všichni mezi sebou nadšeně klábosili jako děti z mateřské školy na vycházce.

Mezi skupinou byl jediný důstojník. Mladý podporučík loďstva, který nevypadal o moc vyspěleji než ostatní děcka.

„Decker, Benjamin!“ vyzval poddůstojník.

„Zde!“ řekl Decker.

Poddůstojník dočetl seznam a potom jim nařídil nastoupit. Protokol Astonského loďstva a vesmírné pěchoty nařizoval, aby nejvyšší šarže seděly v dopravních raketoplánech vepředu. To Deckera zavedlo na sedadlo hned vedle onoho mladičkého podporučíka. Ten ke své smůle vypadal jako podobné ucho, kvůli kterému byl Decker vyhozen z průzkumného praporu. Dokonce měl i stejně krátké mahagonové vlasy a modré oči s výrazem nadšeného šťeňátka.

„Smím přisednout, podporučíku?“ otázal se formálně.

Podporučík se usmál. „Samozřejmě, seržante. Bude mi ctí.“

Zlatý voči! pomyslel si Decker, posadil se a začal se poutat.

Cestování vesmírem nesnášel. Proto vstoupil kdysi k mariňákům a ne k loďstvu, protože členové vesmírné pěchoty jsou přece jen na zemi častěji než lidé od loďstva. Nevadily mu vesmírné lodě, vadila mu umělá gravitace. Vždycky trvalo, než si na ni zvykl, a na malých raketoplánech to bylo ještě horší. Zvláštní, že rozdílné gravitace planet mu nevadily. Decker se narodil na Svendborgu, což byla planeta Astonské unie s gravitací 1,5 g, zatímco Haruna měla gravitaci 0,94 g, a ten rozdíl nikdy přespříliš nepociťoval. Možná šlo pouze o to vědomí, že gravitaci na lodích netvoří pevné jádro planety, ale uměle vytvořené magnetické pole kosmické lodi.

V každém případě se Deckerovi zvedl žaludek ve chvíli, kdy se raketoplán vznesl.

„Není to úžasné, seržante?“ zeptal se nadšeně podporučík sedící vedle něj. „Do vesmíru, vstříc novým povinnostem a úkolům?“

„Jistě, pane,“ vypotil ze sebe Decker neutrální odpověď. Doufal, že ten klučík se nebude snažit o nezávaznou konverzaci.

„Toto je moje první mise. Odpromoval jsem z Togovy akademie před dvěma týdny.“ Natáhl k Deckerovi ruku. „Borelli. Podporučík Mateo Borelli.“

Sakra, on si opravdu chce povídat.

„Seržant Benjamin Decker, Astonská vesmírná pěchota, pane,“ odpověděl Decker formálně a stiskl ruku. „Omlouvám se, pane, ale není mi dobře. Ve vesmíru se mi vždycky zvedá žaludek.“

„Aha,“ řekl Borelli překvapeně. „To jsem netušil. Moje testy gravitační vyrovnanosti byly výborné. Ale nic si z toho nedělejte, seržante! Je úctyhodné, že i přes tuto nevýhodu dokážete se ctí sloužit a plnit své povinnosti!“

Panebože, to je pako!

„Já měl vždycky velký respekt pro vás, vesmírné pěšáky, kteří děláte tu tvrdou práci,“ pokračoval Borelli ve svém verbálním průjmu. „Někdo s vašimi lety a zkušenostmi jistě zažil už spoustu akcí. Kde jste sloužil?“

Škoda, že důstojníkům nemůžeme říct, aby sklapli, posteskl si Decker. Raketoplán právě opouštěl atmosféru Haruny a bude mu podle všeho trvat alespoň půl hodiny, než dorazí k Arbiteru.

„Právě jsem byl přeložen z 56. průzkumného praporu, pane,“ odpověděl stroze. „Nyní se mám hlásit na Arbiteru jako…“

„56. průzkumný?!“ vydechl Borelli. „To je ten legendární prapor, který vedl útok na ballingtonskou stanici na Médeji při bitvě o Argonaut!“

Decker potlačil vzdychnutí. „To bylo před více než sedmi lety, já u praporu sloužil poslední dva roky.“

„Ale i tak, ten prapor je elitní!“

„Všechny průzkumné prapory jsou svým způsobem elitní,“ ujistil ho Decker. Proto mě tak štve, že jsem byl přeložen k palubní službě.

„Jste příliš skromný, seržante. Pro službu v 56. musíte mít opravdu mimořádné schopnosti.“ Borelli zavrtěl hlavou. „Nikdy bych netušil, že se ocitnu v takové společnosti. Aby si někoho z 56. průzkumného praporu vyžádali pro službu na lehkém křižníku… to musíte mít mimořádné schopnosti.“

Mě vyrazili, ty pitomče! Mimořádné byly maximálně tak schopnosti mého velícího. Mimořádně pitomé.

„Možná to souvisí s osobou kapitána. Myslím, že někdo jako kapitán Evansová si určitě dokáže vybírat vlastní posádku.“

Tohle zaujalo i Deckera. To už byla blbost překračující rámec běžného absolventa akademie. Copak si kapitán může osobně vybrat jednoho mariňáka do posádky? Tenhle kluk nejspíš koukal na příliš mnoho seriálů.

„Kdo je kapitán Evansová?“ zeptal se a snažil se nedat najevo své pocity a zároveň bojovat s neutuchající nevolností.

„Vy nevíte, kdo je kapitán Evansová?“ podivil se Borelli.

„Opravdu ne,“ ujistil ho Decker. „Poslyšte, vadilo by vám, kdybych zavřel oči a opřel si hlavu? Lépe se tak vyrovnám s tím vesmírným cestováním. Klidně na mě mluvte, pane.“ Špatně mu už téměř nebylo. S návalem nevolnosti se vyrovnal překvapivě rychle. Ale to Borelli nemusí vědět.

„Samozřejmě, seržante. Cokoliv, abyste se cítil pohodlně. Voják vašich zkušeností si to zaslouží.“

„Děkuji, pane,“ řekl Decker a zavřel oči.

„V každém případě, kapitán Evansová se proslavila akcí proti Hunům před pěti lety. Podařilo se jí tehdy zachránit pozemní výsadek vědců z AMS a vašich bratrů mariňáků. A nedávno působila v Intervenčním sboru během tristanské občanské války. O tom jste možná slyšel. Během války se jí podařilo…“

Víc už Decker neslyšel, protože se mu podařilo usnout.

* * *

„Podporučík Borelli, nový palubní důstojník, je zde, pane,“ ohlásil poddůstojník skrz interkom před kanceláří komandér-poručíka Wrighta.

Tomu chvíli trvalo, než si uvědomil, o koho jde. Od chvíle, kdy mu kapitán Evansová oznámila jejich přeložení, panoval na palubě řízený zmatek, kdy se celá loď připravovala na odlet na Simeral a následnou dlouhou cestu na Tarnów. Lodě určené k přesunu dostaly okamžitě prioritu při veškerém zásobování. Arbiter dokonce konečně dostal čtyři zbývající stíhačky Viking, o které jejich velitel letové skupiny žadonil už dva měsíce. A také byl rychle doplněn chybějící personál, včetně jednoho důstojníka pro astrogační úsek.

Wright nebyl v dobrém rozpoložení. Před chvíli volal své ženě na Harunu a zpráva o jeho náhlém přeložení na druhý konec sektoru Hirano ji velice roztrpčila. Stejně jako jeho. S ohledem na to, co mu nedávnou oznámil jeho lékař, doufal, že bude s rodinou moci trávit trochu víc času.

Moc jsem si zvykl na to, že mám rodinu na planetě pode mnou a mohu ji navštěvovat při každém opušťáku. Takový luxus ale většina lidí v loďstvu nemá. A teď za ten luxus platím i s úroky.

Ale Matylda mohla pochopit, že musím jít, povzdychl si v duchu, ale zároveň věděl, že jeho žena ten důvod plně nepochopí. Ne v téhle situaci.

Ne když žiju ve výpůjčeném čase.

„Jste tam, pane?“ zeptal se poddůstojník skrz interkom.

Wright potřásl hlavou a vrátil se do přítomnosti. „Ano. Ať jde podporučík Borelli dál.“

„Ano, pane.“

Dveře se otevřely a Wright se pokusil zasunout poslední obavy do koutu své mysli a tvářit se důstojně a vyrovnaně, když vešel nový důstojník.

Byl velmi mladý. Pravděpodobně rovnou na prvním umístění po promoci na akademii. Wright si na počítači vyvolal jeho záznamy, zatímco se nový přírůstek postavil do pozoru.

„Podporučík Mateo Borelli se hlásí, pane!“

Wright si ho několik okamžiků měřil pohledem a potom ukázal na židli před svým stolem. „Posaďte se, podporučíku.“

„Ano, pane! Děkuji, pane!“

Jo, ten bude rovnou z akademie.

„Jak jste si nejspíš všiml, máme na palubě trochu frmol. Všichni vyrážíme na Simeral a odtamtud na Tarnów.“ Borelli lehce pozvedl obočí, ale jinou známku překvapení nedal najevo. „Dostal jste se sem tedy poněkud v nevhodnou dobu, všichni mají práce až nad hlavu a nikdo vám příštích několik dnů nebude moct všechno v klidu ukázat a vodit vás za ručičku. Takže očekávám, že se zhostíte svých povinností okamžitě a nebudete se moc rozkoukávat.“

„Samozřejmě, pane,“ ujistil ho Borelli.

„Řekněte mi tedy něco o sobě. Proč jste se dal k loďstvu, jak jste studoval a tak…“ Wright ukázal na svůj monitor. „Mám vaše záznamy před sebou, ale rád bych slyšel jakési shrnutí od vás.“

Bylo tradicí, že první důstojník osobně přivítal na palubě každého nového nižšího důstojníka a podstoupil s ním krátké interview, aby si mohl udělat lepší obrázek o tom, co jej pohání, jaký je jeho charakter a jak uvažuje. S novými veliteli sekcí dělala rozhovor kapitán a řadové členy posádky zasvěcoval velící poddůstojník nebo jeden z jeho zástupců.

„Pocházím z Valerie. Do Togovy akademie jsem vstoupil roku 2672, můj hlavní obor byla taktika a sekundární obor astrogace. Rovnež jsem absolvoval pokročilé kurzy zbraňové obsluhy, bojové psychologie, inženýrství a logistiky. Vesmírný výcvik jsem absolvoval na Elricu, to je fregata třídy Trencher.“

Wright přikývl a zároveň pozvedl obočí. „Vy jste měl jako hlavní obor taktiku a k tomu ještě astrogaci? To je pozoruhodné. Většina kadetů se soustředí jen na jeden z těchto oborů.“

„Měl jsem za to, že to zvládnu, pane. Mám rád výzvy,“ odpověděl Borelli odměřeně.

„To je dobře. Ale mějte na paměti, že pro loďstvo je lepší, když ovládáte dobře jeden obor a od ostatních znáte základy, než když umíte od každého trochu a nic pořádně. Kolikátý jste promoval?“

„Jsem rád, že mohu prohlásit, že jsem byl první v ročníku, pane,“ odvětil Borelli.

Wright opět lehce pozvedl obočí. Togova akademie – stejně jako akademie Metropolis na Simeralu – měla v každém ročníku kolem tří až čtyř stovek kadetů. Pokaždé byl někdo první, ale takoví lidé se většinou ukázali být obyčejnými šprty, kteří jsou v praxi nepoužitelní. Wright sám promoval sto padesátý v ročníku o tří stech sedmdesáti šesti.

Až čas ukáže, z jakého těsta je tenhle Borelli. Ale…

Zarazil se. Pokud byl první tak…

„Vám nedovolili vybrat si loď?“ zeptal se.

Borelli se zarazil. „Pane?“

„Pokud si dobře pamatuji, ten, kdo promuje první v ročníku – jak u Toga, tak na Metropolis – si může vybrat své první umístění. Alespoň za mě to tak bylo a myslel jsem, že ta tradice panuje dodnes.“

„To je pravda, pane, ta tradice je pořád živá,“ souhlasil Borelli.

„A co se tedy stalo? Loď měla plný stav?“

„Ne, pane,“ řekl Borelli poněkud nechápavě. „Jako své umístění jsem si vybral Arbiter.“

Tentokrát se Wright neubránil a vytřeštil oči. „Cože?“ Absolventi, kteří si mohli vybrat, většinou šli na nějaký proslavený bitevní křižník, jako byl Renown, nebo na vlajkovou loď velitele operačního svazu. Loď, kde by mohli rychle získat další povýšení. Nebo kde v to alespoň doufali. Ale Wrightovi nešlo do hlavy, proč by tenhle kluk šel zrovna sem. Byl na svou loď samozřejmě pyšný, ale pořád to byl obyčejný stárnoucí lehký křižník třídy Arrow, který se ničím významným neproslavil.

„A smím se zeptat, podporučíku, proč jste si pro své první umístění vybral zrovna náš Arbiter?“

Borelli zaváhal jen na kratičký okamžik. „No, slyšel jsem hodně o kapitánu Evansové a jejích skutcích, pane. Z velké části to byla ona, kdo mě inspiroval ke vstupu do loďstva. Vím o jejích činech v Hunském prostoru a během tristanské občanské války a usoudil jsem, že se mohu hodně naučit od té nejlepší. Myslím, že lidé jako ona se rodí jen jednou za čas, pane, a chtěl bych se z první ruky učit o její odvaze a taktických schopnostech. Pokud budu alespoň z poloviny takový důstojník jako ona, budu spokojen.“

Wright měl dojem, že už ho nic nepřekvapí, ale mýlil se. Kapitán Vivian Evansová má na palubě fanouška? Zajímalo by ho, jak zareaguje, až se to dozví. Jak ji znal, nejspíš zrudne. Vivian Evansová byla dobrý kapitán a Wright ji respektoval, ale rozhodně mu nepřišla jako ten nejudatnější vojenský génius, jak ji nejspíš viděl mladý Mateo Borelli. Byla schopná, ale byla člověk, ne bůh.

„To je… zvláštní přístup, podporučíku,“ vypravil ze sebe opatrně. „Setkal jste se někdy s kapitánem Evansovou?“

„Tu čest jsem ještě neměl, pane. Ovšem znám její záznamy a rozhodnutí, která učinila. Ale samozřejmě se těším, až se s ní setkám, pane.“

Takže zná legendu, ne člověka.

„S kapitánem Evansovou se setkáte, až se ona bude chtít setkat s vámi,“ ujistil ho.

„Samozřejmě, chápu, že někdo jako kapitán musí být naprosto vytížený přípravou nadcházející mise.“

Jako my všichni.

„Dobrá, takže to zkrátíme. Chápu, že na jiné lodi byste nejspíš měl sloužit v taktické sekci, ale tu máme na Arbiteru plnou – jak vám nejspíš řekli, když jste si vybíral svůj post – proto budete zástupce astrogátora. Vaší nadřízenou bude starší poručík Ingrid Krajcarská. Poddůstojník, který vás dovedl sem, vás dovede i za ní, abyste se jí mohl osobně ohlásit.“

„Rozumím, pane!“

„Tak odchod. A vítejte na palubě Arbiteru, podporučíku.“

* * *

„Ještě jednou gratuluju, Lin-shine,“ řekl admirál Robert Mazarov a podal ruku čerstvému viceadmirálovi Sunu Lin-shinovi.

„Jestli je k čemu,“ zamumlal Sun. Na každém nárameníku měl nyní dvě zlaté čtyřcípé hvězdy, které mu Mazarov připnul, ale na rukávech měl pořád jeden silný modrý pruh kontradmirála. K tomu přibude další úzký pruh a další hvězdička. Ale to bude práce pro krejčího.

„Bobe, víš vůbec, kolik stálo tu uniformu přešít?“ zeptal se Sun. „Nemluvě o tom, že jsem si brousil zuby, až konečně převezmu vlastní operační skupinu. A najednou jsem viceadmirál a do klína jste mi hodili celý operační svaz.“

„Tarnów bude důležitá oblast a ty jsi pro velení ten nejlepší,“ ujistil ho Mazarov. „A myslí si to i Sean Tyler. On tě pro to doporučil.“

„Že mě to nepřekvapuje.“

Mazarov se pousmál a potom se na okamžik otočil a zadíval se na město z velkého okna ve své kanceláři. Panoramatu města vévodila konstrukce nově budovaného mrakodrapu několik kilometrů na západ. Z vrcholku té obrovské budovy bude rozhled na celé město. Mazarov tu konstrukci rád pozoroval. Poslední dobou pro něj bylo stále důležitější vidět, jak vzniká něco nového. Brzy přijde doba, kdy se bude spíš ničit než tvořit.

„Jaká je situace na hranicích?“ zeptal se Sun, jako by vyčetl myšlenky nejvyššího velitele.

„Celá oblast kolem Tarnówu je sud s prachem,“ řekl mu Mazarov bez obalu. „A Ballingtoňané to nemůžou uhlídat sami… nebo nechtějí. V každém případě na Tarnówu bude problém s takzvanou Národní ligou. Je to banda nacionalistů, kteří nechtějí, aby se Tarnów paktoval s námi. Oficiálně tvrdí, že chtějí neutralitu, ale většina z nich obdivuje kasimirského císaře a jeho vládu ,tvrdší ruky‘.“

„Měl jsem za to, že to jsou jenom chuligáni,“ přiznal se Sun.

„To ano. Většina z nich. Ale přemýšlí za ně někdo až moc inteligentní. A nezapomeň, že těm chuligánům se před dvěma lety málem podařilo sabotovat stanici Albatros.“ Potřásl hlavou. „Musíte se mít na pozoru.“

Sun pomalu přikývl.

„Teď půjdeme do SIC. Claudia Farnsworthová a Alex Mocatta pro tebe připravili brífink o současné situaci v tarnówské oblasti. Potom si budeš muset sestavit svůj štáb. Z Haruny a Svendborgu sem už letí zbývající lodě tvého svazu a já chci, abyste vyrazili hned, co se shromáždíte.“

„Rozumím. Máš pro můj štáb nějaké návrhy?“

„Jako náčelníka štábu jsem si dovolil ti přidělit Aliho Bassama, poslední rok sloužil jako můj pobočník na admiralitě, ale ty ho asi využiješ víc. Nemá moc zkušeností v poli, ale dokáže rychle zorganizovat, co je potřeba. Jako štábní důstojník je dobrý. Zbytek štábu bude na tobě. Dal jsem Magdě Onurové instrukce, aby ti při výběru byla k ruce. Nicméně i prezident přisoudil tvé misi vysokou prioritu, takže pokud je nějaký důstojník v téhle soustavě a je dostupný, můžeš si ho vzít.“

„To rád slyším.“ Sun na okamžik zaváhal. Zdálo se, že nad něčím přemýšlí.

Mazarov se zamračil. „Děje se něco?“ zeptal se, když se ticho neúměrně protahovalo.

„Bobe, válka ještě nezačala, ale sám jsi říkal, že někdo útočí na tarnówské konvoje, a oba víme, že piráti to nebudou. Co mám dělat, když potkám kasimirskou loď – nebo operační skupinu – kolem Tarnówu nebo Kolonizovaného prostoru?“

Mazarov se zarazil. Dobře věděl, na co se ho Sun ptá. Jako důstojník měl za úkol chránit svůj stát i své spojence před jakoukoliv agresí. Ale v situaci, do které ho Mazarov posílal, mohl jakýkoliv jeho zásah klidně rozpoutat válku. Válku, na kterou všichni čekali a zároveň se jí obávali.

„Použij svůj úsudek, Lin-shine,“ řekl mu Mazarov tiše.

Sun dlouho mlčel a potom přikývl a koutky úst se mu zvedly do nepatrného úsměvu. „Nejlepší rozkaz, co jsem kdy dostal.“

4.

Andreas Grillo nikdy nechápal, co lidé vidí na obrovských nočních klubech, kde se banda zdrogovaných zbohatlíků natřásá na parketu nebo popíjí předražené drinky v luxusních lóžích. V dobách jeho mládí mu to vždycky přišlo jako ztráta času. Ale chápal, že takovéhle kluby některé lidi přitahují a mají své využití. Za svou kariéru v Císařském direktorátu už podobných míst navštívil desítky.

Klub Esperanto nebyl žádnou výjimkou, i když Grillo musel uznat, že architekt, který to tu zbudoval, měl několik originálních nápadů. Nejmarkantnějším z nich bylo využití gravitačních desek na vysokém stropě hlavního tanečního sálu. Kapacita sálu se tak zdvojnásobila, protože polovina lidí mohla tančit „hlavou dolů“ za pomoci uměle vytvořeného gravitačního pole. Po celém klubu byly samozřejmě rozesety klece, ve kterých tančily spoře oděné zaměstnankyně klubu.

Je to zvláštní, pomyslel si Grillo. Astonská unie a Kasimirské císařství jsou velice odlišné státy, které se chystají na válku. Ale na obou místech se najdou kluby plné dospělých mužů, co slintají nad bandou polonahých holek, které se natřásají na pódiu.

To byla možná ta hlavní atrakce, kvůli které lidé na podobná místa chodili, uvědomil si Grillo, když obrovským kruhovým oknem ve VIP salónku majitele podniku pozoroval jednu z tanečnic, která „visela hlavou dolů“ jen několik metrů od okna. Z její strany bylo okno neprůhledné. Dovnitř nikdo neviděl, ale majitel klubu mohl sledovat celý hlavní sál podniku.

A Grillo nepochyboval o tom, že majitel klubu má k dispozici i monitory a kamery, které sledují zbytek klubu. Lidé jako tento majitel bývali od přírody paranoidní.

A proto se Kasimirský direktorát rozhodl tyto lidi využít pro operaci Konstantin. A proto byl Andreas Grillo tento večer v soukromém salónku Adriana Winského, majitele klubu.

„Váš klub je pozoruhodný,“ podotkl Grillo. Konečně odtrhl oči od tanečnice a otočil se ke svému hostiteli. Winski seděl za luxusním stolem z harunského dubu a popíjel whisky. Ze sklenice, která působila až směšně obrovsky.

„Jsem rád, že se vám u nás líbí, pane Grillo,“ usmál se Winski a ukázal na okno. „Pokud se vám ta holka zamlouvá, tak naše zaměstnankyně mohou kromě tančení plnit i jiné funkce. Mohla by být mou pozorností pro vás na oslavu uzavření dohody.“

Grillo nabídku ignoroval a přešel k věci. „Takže dohodu máme?“

Winski poněkud teatrálně pokrčil rameny a potom se podloubal v uchu. To byla jedna z jeho odpudivějších vlastností. Samotné dloubání by Grillovi ani nevadilo, kdyby Winski neměl ve zvyku svůj „úlovek“ následně zkoumat za pomoci hned několika smyslů.

Ve své pozici si to mohl dovolit. Winski byl jedním z nejvýše postavených členů Cechu, největší kriminální organizace v Astonské unii, a pod jeho přímou kontrolu spadalo hlavní město Hannover a spousta dalších simeralských měst. Proto se Direktorát rozhodl jednat s ním v rámci přípravy operace Konstantin. A na Grilla připadla povinnost být hlavním vyjednavačem.

„Jestli bude dohoda, záleží na vás,“ řekl nakonec Winski. „Budou peníze?“

Grillo se usmál. „Zálohu jsme vám už poslali na účet, který jste specifikoval. Prostřednictvím Zemské banky na Nieuw Stramproy na váš nadační fond.“

Winski se beze slova natáhl k počítačovému terminálu na svém stole a několik minut mačkal klávesy. Potom se rozzářil. „Platba byla přijata! Vypadá to, že jste opravdu čestný člověk, pane Grillo.“

Grilla napadlo, co asi ve světě zločinců a kriminálníků znamená slovo „čestný“. Mafie měla samozřejmě své interní zákony a hodnoty, které se dodržovaly. Ale Winski působil spíše jako člověk, pro kterého jsou i tyto hodnoty spíše doporučeními než pravidly.

„Dostanete všechny zbraně, které jste chtěl,“ ujistil ho Winski. „Moji dodavatelé dokážou doručit cokoliv po celé planetě. A zbraně jsou nevystopovatelné.“

„To doufám, pane Winski, pro dobro nás obou.“

Dvojice ochránců, která postávala v rozích místnosti, se lehce napřímila. Asi nebyli zvyklí, že jejich šéfovi někdo byť náznakem vyhrožuje. Ale Winski na to nereagoval, věděl, co je Grillo zač. Grillo mu to samozřejmě neřekl, ale někdo tak dobře informovaný jako Winski to nepochybně věděl a rozhodl se s ním pracovat i přesto. Koneckonců, Direktorát platil dobře.

„Kde si ty zbraně budete chtít vyzvednout?“

„Moji kolegové si je budou vyzvedávat průběžně. O časech předání vás informuji a vy určíte místo.“

Winski se opět usmál. „Výborně, výborně.“

„A ještě jedna věc,“ řekl Grillo. „Za samostatný příplatek. Potřeboval bych dostat na Simeral jistou speciální zásilku, která neprojde přes běžnou celnici. Něco, co nemůžeme sehnat zde.“ Alespoň ne tak, abychom neupoutali nechtěnou pozornost.

„A o jakou speciální zásilku se jedná?“

„To nemusíte vědět. Ale ujišťuji vás, že se nejedná o nic nebezpečného. Bylo by to dodáno ve dvou příručních zavazadlech. Určitě máte nějaké lidi, kteří to mohou dostat sem, aniž by to muselo procházet přes celnici.“

Winski si ho dlouhou dobu měřil a potom pomalu přikývl. „Ano, nejspíš ano. Ale bude to stát hodně.“ Mávl rukou kolem sebe. „Stejná cena jako za veškeré zbraně od nás. Plus třicet procent.“

„Patnáct,“ řekl Grillo s kamennou tváří. Direktorátu by nedělalo problém zaplatit i těch třicet – nebo i sto – procent navíc, ale kdyby byl moc ochotný platit, mohlo by to odradit i někoho, jako je Winski. Když chce někdo nějaké zboží až moc zoufale, většinou to mafiány vyděsí.

„Dvacet pět. A to je poslední nabídka!“

Grillo potlačil ušklíbnutí. „Platí.“

„A teď mi laskavě povězte detaily.“

„Zásilka na vaše lidi bude čekat na Nieuw Stramproy. Bude nutné, aby ji převzali nejpozději do…“

* * *

Je to zvláštní, pomyslela si Amanda Tylerová, když ji číšník v restauraci Jack Rabbit Slim usadil ke stolu a ona si začala na displeji prohlížet jídelní lístek, nikdy by mě nenapadlo, že se budu těšit, až se sejdu se staříkem. I když není zrovna dochvilný.

Její otec měl už patnáct minut zpoždění, a tak se rozhodla nečekat venku a jít rovnou do restaurace, kde se měli sejít. Byl to ten typ podniku, který nebyl pro vyšší třídu, ale tvářil se, že je, takže byl plný neobvyklých, luxusně vyhlížejících suvenýrů, číšníků v podivných kostýmech a některá místa k sezení vypadala jako stará auta na spalovací motor, ve kterých byl stůl a židle. Amanda ten podnik předtím neznala, ale znala jeho jméno. Z nějakého důvodu bylo totiž Jack Rabbit Slim nejobvyklejší jméno pro restauraci. Jenom na Simeralu bylo přes třicet takových podniků a v celém sektoru Hirano podle posledního neoficiálního průzkumu bylo 866 restaurací jménem Jack Rabbit Slim.

V každém případě hospoda nevypadala jako něco, co by její otec preferoval, takže ten ji asi vybral v domnění, že to je něco, co preferuje Amanda.

Amanda Tylerová se té myšlence zasmála a zavrtěla hlavou. I přes tyhle otcovy špatné odhady jí představa dalšího setkání s ním připadala docela příjemná. Nikdy by ji nenapadlo, že ho ráda uvidí, zvlášť když v dětství si ho jako otce moc neužila. Ani teď si nebyla jistá, jestli je pro ni opravdu otec v pravém slova smyslu. To ale nemohla posoudit, protože neměla s kým srovnávat. Partnera své matky mohla považovat za přítele, ale do jejího života vstoupil, až když byla dospělá, takže v něm otce taky neviděla.

Bitva o Argonaut ji a jejího otce sblížila víc, než si kdy dovedla představit. Amanda ztratila přátele a dokázala trochu pochopit, co cítil její otec, když sloužil v loďstvu. Během následujících let se jejich vztah zlepšoval. Přesto ji stále dokázal vytočit víc než kdokoliv jiný.

„Ahoj, promiň, že jdu pozdě,“ pozdravil ji a Amanda zvedla hlavu. Tatík bez uniformy vypadal opravdu nepřirozeně. Na to si pořád nemohla zvyknout. Obvykle ji nosil téměř všude. A najednou nesměl.

„To nevadí,“ zalhala, zatímco se Sean Tyler usazoval naproti ní. „Co tě zdrželo?“

„Fosterovi se nechtělo jít domů z procházky,“ vysvětlil jí. „Hodně dlouho se zdráhal.“

Amanda si uvědomila, že Foster je tátův zlatý retrívr, který mu nyní po odchodu z loďstva zpříjemňoval usedlý život starého mládence.

„Přivedl bych ho sem, ale do Jack Rabbit Slim psi nesmějí, pokud vím,“ pokrčil rameny a na obrazovce uprostřed stolu si vyvolal menu. „Jak se má máma?“

„Fajn. I Claude. Prý jsi viděl Igora?“

„Jojo, sešel jsem se s ním před pár týdny. Hlavu má pořád v oblacích, ale evidentně ho učit baví ještě víc než studovat.“

Amanda se zasmála. Její mladší bratr byl pravým opakem svého otce… nebo své sestry. O službu u loďstva neměl zájem. V šestadvaceti učil na univerzitě a psal doktorandskou práci. Byl génius. Ale génius naprosto nepoužitelný pro praktický život… a Amanda pochybovala o tom, že by Igor měl někdy ženskou.

Ke stolu dorazil číšník. Amanda si objednala obyčejnou vodu, ale otec dal přednost pivu. To mu nebylo podobné. Věděla, že si rád dá víno nebo iskorskou whisky, ale obyčejnému pivu nikdy moc nedal. Možná měl za to, že se to nehodí k uniformě. Uniformě, kterou už neměl.

Snad se v tom žalu až moc neutápí…

„A co děláš ty?“ zeptal se táta, když jim číšník donesl objednávky. „Proč vlastně nejsi v uniformě?“

Amanda se uchechtla. „Tys bez uniformy možná nemohl vydržet – pamatuju si, že sis ji bral i na koupaliště – ale já jsem ráda, když si na sebe někdy můžu navlíct civil.“

„Uniformu bys měla ctít, vážit si jí,“ řekl otec téměř automaticky, ale potom mávl rukou. „Promiň, tak jsem to nemyslel. Jen jsem na to asi citlivější, když uniformu už nemám.“

A jsme u toho.

Amanda vzdychla. „Nic se neděje. Říkala jsem ti, že loďstvo je pro tebe vším. Ale nepředstavila jsem si, že to skončí takhle.“

Otec pokýval hlavou. „Jasně. To je v pořádku. A jak se má ten tvůj Jack?“

„Rozešli jsme se… už před osmi měsíci. Už jsem ti to říkala.“

Amandin otec se zarazil. „Promiň. A co tedy děláš? Pořád s perutí trénujete na stanici Suarez?“

„Ne, to skončilo už před měsícem. Ale asi bych o tom s tebou neměla mluvit. Jsi technicky pořád civilista.“

„To je pravda, ale pořád mám bezpečnostní prověření,“ ujistil ji. „Nemluvě o tom, že mi o tom Sergej říkal, když jsem byl na admiralitě.“

Amanda zamrkala. „Sergej?“

„To je admirál Roskovskij. Vím všechno o RX-nula dvojkách,“ mávl rukou. „A zdejší stoly by měly být odstíněny proti odposlechům… navíc, pokud se o tom Kasimirský direktorát doteď nedozvěděl, moc kompetentní asi nebude.“

„To je možné, ale opatrnost je stav mysli.“ Amanda se na okamžik zamyslela, věděla, že by o tajných věcech neměla mluvit. Ale RX-02 je pořád relativně malé tajemství, ve srovnání s tou… ošklivou zkušeností s projektem Osiris. O tom nesměla mluvit vůbec, tam přímo něco podepisovala a doteď jí nahánělo husí kůži, když na to jen pomyslela.

Nakonec řekla: „Ale čert to vem. Ano, RX-nula dvojky byly uznány za provozuschopné už před dvěma měsíci.“

Stíhačky RX-02 představovaly revoluci. Oficiálně šlo o průzkumný stroj, ale byl to první stíhač, který měl na palubě zabudovaný generátor mimoprostorového okna. Stíhačka mohla provádět překvapivé útoky nebo rychlý průzkum v oblastech, kde bylo nepraktické nasazovat nadsvětelné sondy nebo kde bylo nutné nechat situaci zhodnotit člověka a ne stroj. Amanda byla v programu RX-02 jedním ze zkušebních pilotů, které nyní čekalo první nasazení.

„A kolik vás ve zkušební peruti je?“

„U nás šestnáct – čtyři letky. Skromně dodávám, že já jsem před týdnem převzala velení letky Recon 4.“

Otec se usmál a Amanda se v duchu ušklíbla. Ano, na služební postup stařík vždycky letěl.

„To je výborné, Amando! Ale není velení letek zkušebních prototypů spíš post pro komandér-poručíka?“

„Normálně ano, ale naše velitelka musela letět domů na Valerii – úmrtí v rodině. A podle všeho se hned tak nevrátí. Mezi zkušebními piloty není moc vysokých důstojníků se zkušenostmi na RX-nula dvojkách, tak velení přiklepli mně.“ Pokrčila rameny. „Komandér-poručík nebo starší poručík, u zkušebních pilotů jim na tom asi tolik nezáleží.“

Její otec se pořád usmíval. „V každém případě gratuluju. Moc! A co budete dělat teď?“

„Dvě letky – osm strojů – je už na cestě k Sinaji, kde budou spadat pod admirála Falkbergeta. Jedna letka bude přidělena k admirálu O’Donnelové na Taderas. Moje letka měla původně přejít k Domovské flotile, ale admiralita změnila názor.“

„A kde budete?“

Amanda pokrčila rameny. „Vzniká nový operační svaz, který poletí na Tarnów. My budeme přiděleni k němu. Tuším, že to má být svaz Zeta, máme se hlásit přímo na vlajkové lodi admirála Suna. Až si nějakou vybere. Pochopila jsem, že ten svaz organizujou docela narychlo.“

Sean Tyler se ostře nadechl a potom na několik sekund zavřel oči. A pak se napil.

„Tati?“ zeptala se Amanda opatrně.

„Já byl tehdy na admiralitě… admirál Mazarov mě požádal, abych se vyjádřil ke strategické situaci. Pomáhal jsem jim vymyslet koncept svazu Zeta. Dokonce jsem doporučil Suna Lin-shina jako velitele.“ Přejel si dlaní po obličeji.

„Nechceš doufám začít s tím, že kdybys byl věděl, že nás tam přidělí, tak bys vyslání svazu nedoporučoval, že ne?“ zeptala se Amanda a cítila, jak v ní začíná doutnat hněv. „Jsem v loďstvu dobrovolně. Nemůžeš se mě snažit chránit.“

„I kdybych protestoval, rozhodnutí o vyslání svazu padlo i beze mě,“ ujistil ji otec. „A neboj se. Já tě chápu. A vím, že se můžeš rozhodnout sama za sebe. To jen…“ vzdychl. „Víš, když jsem byl v loďstvu, měl jsem alespoň pocit, že jsme v tom společně. Měl jsem o tebe strach, ale zároveň jsem se utěšoval tím, že taky dělám svou část a tím tě chráním.“ Pokrčil rameny. „A ty teď letíš do potenciální zóny konfliktu a já tu trčím na planetě a podepisuju žádanky na obálky.“

„Děláš u firmy, co pro Astonské loďstvo dodává nadsvětelné sondy,“ namítla Amanda.

„To není totéž, a oba to dobře víme!“ namítl. „Pořád jsem lepší admirál než manažer.“ Opět vzdychl. „Prostě… prostě mě to trochu vyvedlo z míry, no.“

Chvíli mlčel a Amanda ho tiše sledovala. Věděla, že loďstvo a služba pro něj znamenaly hodně, ale nikdy netušila, že ho odchod do výslužby tak vezme. Nešlo jen o ztrátu zaměstnání, byl to jistý… pocit bezmoci. Pocit, že nemůže ovlivnit nadcházející události.

„Já… chápu tě, tati,“ ujistila ho a pokusila se o úsměv. Nevěděla ale, co dál říct.

Číšník přinesl jejich objednávky a oba se pustili do jídla. Kromě popřání dobré chuti dlouho nikdo z nich nemluvil.

* * *

Simeralské slunce už pozvolna zapadalo za obzor, když se Sean Tyler vrátil domů a stoupal po schodech ke vchodu do svého domku. Zbytek večeře – nebo spíš pozdního oběda – proběhl dobře. S Amandou probrali nejrůznější témata, a o službě v loďstvu a její nové misi už moc nemluvili. Tyler se z toho ale přesto cítil nesvůj. V hlavě mu opět tančila vzpomínka na Argonaut. Na chvíle, kdy myslel, že Amanda zahynula. Tenkrát byl alespoň v bitvě spolu s ní – i když ne přímo po jejím boku. Ale teď…

Když došel ke dveřím, skrz malé okno si všiml, že uvnitř se svítí. Kdyby zapomněl zhasnout, zhasl by za něj domovní počítač, jakmile by zjistil, že se v domě nikdo nevyskytuje. A když Tyler odcházel, bylo ještě světlo a neměl důvod svítit.

Pomalu vytáhl z kapsy elektronický klíč a přejel s ním po čtečce vedle vchodu. Dveře se rázem otevřely a Tyler pomalu vstoupil dovnitř.

Že by Foster nějak zavadil o vypínač? To se mohlo stát, ale nebylo to moc pravděpodobné. A počítač ví, že když je v domě jen Foster, tak může zhasnout. Ale kdo by se k němu vloupal v době, kdy jsou ulice ještě plné lidí? To se mohlo stát u Tylerovy lesní chaty na samotě, ale tady byli uprostřed velkoměsta a na poměrně klidném sídlišti.

V předsíni natáhl ruku do přihrádky vedle věšáku, odkud vytáhl zbraň. Byla to pistole, kterou vlastnil už třicet let, od doby, kdy byl dočasně přidělen k vesmírné pěchotě. Měl ve zvyku ji nechávat poblíž dveří, když odcházel. Alespoň tuhle. Další měl v nočním stolku.

Došel na konec předsíně a potom prošel chodbu. Neslyšel žádný zvuk. Ani Fostera, což ho trochu vyděsilo.

Nakonec prudce otevřel dveře do obýváku a vkročil dovnitř s namířenou zbraní.

„Dobrý podvečer, admirále Tylere,“ pozdravil ho muž, který seděl na pohovce uprostřed obýváku. Podle všeho ho nijak netrápilo, že mu Tyler míří ze tří metrů na hlavu.

„Kdo sakra jste a co tady děláte?!“

„Omlouvám se, že jsem sem vstoupil takhle neohlášen. Jmenuji se Sajíd Tamir. Zní to zvláštně, ale potřebuji vaši pomoc.“

„Kecy si nechte na koledu,“ zavrčel Tyler. „Co jste udělal s mým psem?!“

Muž, který se představil jako Sajíd Tamir, pokrčil rameny. „Nic. Přišel jsem dovnitř, on na mě skočil a začal mi nadšeně lízat tvář. Tak jsem mu dal gumový míček a v tu ránu jsem byl jeho nejlepší kamarád. Měl chuť se proběhnout, tak jsem ho pustil do zahrady.“ Mile se usmál. „Pokud jste chtěl psa na hlídání, měl jste si pořídit dobrmana nebo vlčáka, zlatý retrívr na to opravdu není ideální.“

„A teď mi řekněte, co jste zač, nebo zavolám policii… nebo vám možná osobně ustřelím palici.“

„Jak jsem řekl, jmenuji se Sajíd Tamir a potřebuji vaši pomoc. Jsem agentem NVA, momentálně suspendovaným agentem, ale pořád agentem. Vím, že máte kontakty na admiralitě, a něco bych od vás potřeboval.“

„Jste blázen. Nevím, co se mi to snažíte nakecat, ale řekněte mi jediný důvod, proč vám nemám ustřelit hlavu.“

Sajíd Tamir pokrčil rameny a sáhl pod sako, Tyler se napnul, ale Tamir nevytáhl žádnou zbraň. Byl to zásobník.

„Nezastřelíte mě, protože nemáte nabitou zbraň,“ ujistil ho Tamir a na jeho tváři se objevil suchý úsměv. „Tu pistoli opravdu nemáte moc dobře schovanou. O té v nočním stolku ani nemluvě. Potřebuji vaši pomoc, ale potřeboval jsem zajistit, že mě nerozstřílíte, dokud mě nebudete mít možnost vyslechnout. A uvědomte si prosím, že kdybych vás chtěl zabít, už by bylo po vás.“

Tyler ho chvilku pozoroval a v hlavě mu jako o překot rotovaly myšlenky. Ten chlap byl evidentně pošuk. Ale měl daleko k obyčejným zlodějům… nebo nájemným vrahům. Tyler zkontroloval komoru své zbraně – co kdyby Sajíd lhal – a když zjistil, že opravdu nemá nabito, sklopil pistoli podél těla. „Pořád můžu zavolat policii. Nebo mě chcete zastavit?“

„Předpokládám, že mě alespoň vyslechnete,“ řekl Tamir. „Pokud se pak rozhodnete zavolat policii, tak směle do toho. Nic horšího mi už nejspíš udělat nemůžou. Navíc se obávám, že pokud neuspěji, velice brzy bude jeden suspendovaný agent tou poslední starostí, kterou budou simeralští policisté mít. Stejně jako tou poslední starostí, kterou bude mít Astonská unie.“

„Jak vám mám uvěřit, že děláte pro NVA? Nebo jste dělal.“

„Můžete si to ověřit. Třeba přes admirála Mocattu z vojenské rozvědky, ten určitě má kontakt na NVA a může vám potvrdit, kdo jsem i že jsem byl suspendován.“

„A za co vás suspendovali?“ zeptal se Tyler zkoumavě.

Tamir pokrčil rameny. „Zastřelil jsem kasimirského agenta.“

„Za to se dneska vyhazuje?“

„Za samotné zabití agenta ne, ale mým nadřízeným vadilo, že to bylo na velvyslanectví. Prý jsem tím porušil jedno z nejsvětějších pravidel mezinárodních vztahů,“ pokrčil rameny. „Však to taky znáte. Vás vyrazili proto, že jste hodil atomovku do neobydlené oblasti, abyste zachránil… no, téměř každého, pokud vím.“

Tyler přistoupil blíž a opřel se o okraj křesla naproti pohovce, kde seděl Tamir. „Dobrá, takže jsme spřízněni. Za předpokladu, že vám věřím – což zatím opravdu nevěřím – co po mně chcete?“

„Vím, že Císařský direktorát něco chystá. Nějakou hodně velkou akci tady na Simeralu. Neptejte se mě, jak to vím. Indicií je hodně. Jak NVA, tak kontrarozvědka zaznamenaly zvýšenou aktivitu kasimirské komunikace, monitorujeme víc špiónů. Moji nadřízení si myslí, že to není příliš důležité, že je to normální nárůst aktivity, který koresponduje s narůstajícím napětím mezi Obrannou aliancí a Kasimirským císařstvím. Já si ale myslím, že se chystá něco většího. Nějaký druh útoku nebo sabotáže. Něco velkolepého.“

Tyler se ušklíbl. „A k této domněnce vás vede co?“

„Spousta maličkostí. Mám dojem, že kvůli něčemu zakládají úplně novou špionážní síť – naprosto oddělenou od čehokoliv jiného – což se běžně neděje, pokud to není opravdu důležité. Kasimirské velvyslanectví vysílá nějaké signály, o kterých se domnívám, že slouží právě pro komunikaci s jejich speciálními agenty.“

„Proč by používali velvyslanectví?“ ohradil se Tyler. „Nepracuju sice v rozvědce, ale přijde mi jako blbost řídit špionážní činnost přes velvyslanectví. Kdyby se to provalilo, Kasimiřané budou doslova chyceni při činu. A šéfové Direktorátu nejsou pitomí.“

Tamir přikývl. „To mi říkají i moji šéfové, ale zapomněli vzít v potaz možnost, že ve chvíli, kdy bude akce vykonána, už velvyslanectví stejně nebude potřeba. A bude jedno, že všichni vědí, že to udělal Kasimir.“

Tyler Tamira chvíli pozoroval a mračil se čím dál tím víc. „To je až moc odvážná teorie.“

„To je možné, ale ty pravdivé většinou bývají.“

„Ne, většinou je pravdivá ta nejjednodušší odpověď. A co vlastně chcete po mně? Nejsem špión.“

„To ne, ale náhodou vím, že vás váš přítel admirál Mazarov pozval na recepci na kasimirské velvyslanectví.“

„Cože? A jak krucinál víte tohle?!“

Tamir tentokrát vytáhl zpod saka drobné nahrávací zařízení a stiskl tlačítko na jeho boku.

„Kasimiřané jsou na Den osídlení docela vysazení,“ ozval se hlas, ve kterém Tyler poznal Boba Mazarova. „Mají na velvyslanectví velkou párty a pozvali několik předních astonských hodnostářů… včetně mě. A tebe.“

„Mě?“ Tyler poznal svůj hlas. Rozhovor pokračoval dál. Přesně jako ten, který Tyler vedl s Bobem Mazarovem před několika týdny ve své kanceláři.

Tamir nahrávku po chvíli zastavil.

„Dobře, teď už vím naprosto jistě, že vás nemám rád,“ usoudil Tyler.

„To je úděl nás agentů,“ podotkl Sajíd Tamir a zpod saka vylovil třetí objekt. Tentokrát to bylo malé zařízení připomínající puk. „Potřebuju, abyste tohle donesl na kasimirské velvyslanectví. Je to lokátor signálu. Pomůže to určit, kam signál míří. Moje teorie je taková, že velvyslanectví vysílá pokyny nějakému informačnímu terminálu, odkud si jejich agenti stahují informace. Vím pouze, že signál míří kamsi na severozápad. Když se tohle zařízení umístí poblíž zdroje signálu, tak to pípne a já budu moct přesně zachytit, kam to míří. Vy tam počkejte, dokud to nepípne znovu – to by mělo trvat tak pět minut. Potom už budu mít dost informací a budu to schopný vypátrat s pomocí svého vybavení. Nějaké mi zůstalo po NVA.“

Tyler se ušklíbl. „To je hezké, že to máte promyšlené, ale mě napadá, že bych místo toho mohl zavolat policii, dát jim tohle zařízení i vás a mít klid.“

Tamir se opět usmál. „Myslíte klid na podepisování žádanek a kontrol u Fukuda Industries? Oba dobře víme, že to není vaše parketa. Tímhle budete prospěšnější.“

„Problém je, že nevím, kdo jste, a rozhodně nevím, jestli vám můžu věřit,“ řekl Tyler chladně. „Ale hodlám si to zjistit. A vám radím, abyste odtud raději vypadl, než tu policii opravdu zavolám!“

Tamir ho chvilku pozoroval a potom pokrčil rameny a vstal. „Jak chcete. To zařízení vám tu pro jistotu nechám.“ Ze saka vylovil kousek papíru. „A tohle je moje číslo, kdybyste mě chtěl kontaktovat. Vím, že mi nemáte důvod věřit, ale sám se zamyslete: jaký mám já důvod vám lhát? Důvod, který nezahrnuje překomplikované teorie. I kdybych dělal pro Kasimir, nemám co získat. Kdybych chtěl, aby vás na velvyslanectví chytili s tímhle zařízením, byl by z toho maximálně menší skandál, ale vy už nejste členem Astonského loďstva. Kasimir by tím opravdu neměl co získat. A jak jste sám říkal, nejjednodušší odpověď je často ta správná.“

„Vypadněte!“ nařídil Tyler a mávl prázdnou pistolí.

„Jak chcete.“ Tamir mu podal zásobník do pistole a potom se opět usmál. „Přeji příjemný zbytek večera, pane civilisto Tylere.“

* * *

„Vítejte na Hannoverském meziplanetárním kosmoportu. Prosím, připravte si pasy a pokračujte k celnici.“

Edvin Kapelos si přehodil tašku přes rameno a pokračoval spolu s hloučkem dalších cestujících z raketoplánu dál po vyznačené trase směrem k řadě oválných bran, ve kterých byly zabudovány detektory.

Na Simeralu už byl několikrát. Jednou ještě jako dítě s otcem, kdy procestovali spoustu planet sektoru Hirano. A později dvakrát jako agent čtvrtého a třetího stupně při plnění různých menších úkolů pro Direktorát. Ze všech planet Astonské unie mu Simeral přišel nejvíc dekadentní. Spousta lidí si tu žila své životy v honbě za tělesnými požitky a zábavou. Naprostá většina obyvatel vnímala Obrannou alianci a hrozbu války s Kasimirským císařstvím jako něco abstraktního, něco, co sledují v televizních přenosech, když je omrzí koukat na seriály. Je to pro ně jen jiný druh zábavy. Ti, co měli příbuzné v ozbrojených silách, se o ně samozřejmě strachují, ale ostatní jsou lehce apatičtí.

Bylo to zvláštní, jak pouhých několik generací dokáže otupit zpočátku docela vytrvalou skupinu kolonistů. První lidé, kteří sem přiletěli ze Země na počátku Druhé kolonizační vlny, byli skoro stejně dobře vytrénovaní a vybavení jako obyvatelé Kasimiru o padesát let dříve. A jejich vybavení a výcvik se jim velice hodily, protože Simeral byl sice odjakživa planetou pozemského typu s dýchatelnou atmosférou, nicméně měl velice agresivní ekosystém. Hluboké džungle, jež pokrývaly značnou část povrchu planety, se hemžily vytrvalými roslinami, jako třeba supervistáriemi, které se z půdy velice těžko odstraňovaly a prorůstaly téměř do všeho, včetně složité techniky. To spolu s velkou vlhkostí vzduchu působilo kolonistům potíže i v oblastech blíže k obratníkům. Džungle navíc nedisponovala pouze rostlinami, ale také pestrým výběrem agresivních masožravců, kteří považovali lidi za výživné zpestření jídelníčku.

Jenže kolonisté byli opravdu dobře vybavení a zkrocení Simeralu představovalo sice tvrdou práci, ale v konečném důsledku nešlo o nic, s čím by si neporadily buldozery, elektromagneticky poháněné projektily, chemický posyp a trocha lidského odhodlání. Trvalo to desetiletí, ale původní kolonisté Simeralu si s tím poradili a nyní byla většina povrchu domovské planety Astonské unie terraformovaná a hostila celou řadu pozemských rostlin a zvířat. Na jižních kontinentech byla ale pořád takzvaná Panenská džungle, kterou od zbytku planety dělila několik desítek metrů silná a vysoká zeď. Zbytek planety si lidé upravili k obrazu svému a Kapelos věděl, že Panenskou džungli neodstranili hlavně proto, že neměli potřebu – a také asi proto, že některým ekologům by bylo proti srsti kompletně zrušit veškerý původní ekosystém. Kapelose nicméně udivovalo, jak rychle a odhodlaně si první kolonisté poradili se zkrocením planety a jak dokázali plánovat do budoucna a upravili mnohem větší plochu povrchu planety, než mohli ze začátku potřebovat, místo aby terraformovanou oblast rozšiřovali postupně, jako se to dělalo na jiných čerstvě osídlených planetách. Simeralští kolonisté byli ale podle všeho odhodlaná a vizionářská skupinka.

Narozdíl od jejich apatických a povrchních potomků, kteří na Simeralu žili nyní a pro které Panenská džungle byla jen turistickou atrakcí. Život vnímali jednoduše, povrchně a žili okamžikem. Neplánovali do budoucna. Nečekali, že jejich zaběhnutý život se může razantně změnit.

Ale Edvin Kapelos věděl, že brzy budou vytrženi ze své iluze. Zajímalo ho, jak tvrdá pro ně bude srážka s realitou.

Došel až k detektoru, kde ho přejel pátrací paprsek. Věděl, že kromě zbraní senzory pátraly i po známkách mozkových štěpů. Před čtyřiceti lety bylo ve světě špionáže v módě chytit nějakého nebožáka a pomocí mozkových štěpů z něj naprogramovat spícího agenta, který neví, že je vrah, dokud není „aktivován“. Nicméně moderní detektory dokázaly podobnou manipulaci s mozkem poznat, a tak tuto metodu už téměř nikdo nepoužíval. Tajné služby se musely opět spolehnout na mnohem starší – a nutno říct i osvědčenější – metodu, kterou byl fanatismus. Ani ten nejlepší bezpečnostní aparát nedokáže zastavit zabijáka, který je ochoten splnit svůj úkol i za cenu vlastního života.

A Kasimirský direktorát spoléhal na zabijáky, jako byl Edvin Kapelos, na kterých stál úspěch operace Konstantin. Kapelos se nad tím zamyslel a musel se zadržet, aby se nad tou ironií nahlas nezasmál, když před něj předstoupil celník.

„Vítejte na Simeralu. Váš průkaz, prosím.“ Kapelos vytáhl identifikační kartu a celník ji zasunul do čtečky. Karta ho identifikovala jako Paula Jansena, obchodního cestujícího z Nieuw Stramproy.

„Přilétáte na Simeral obchodně, nebo jako turista, pane Jansene?“ zeptal se celník.

„Obchodně,“ odpověděl Kapelos s úsměvem. To byla koneckonců naprostá pravda.

„Máte něco k proclení?“ pokračoval celník v otázkách, když Kapelosova taška vyjela z detektoru.

„Ne, nic.“

„Dobrá, můžete pokračovat. Přeji vám úspěšný pobyt.“

Ano, doufám, že bude velice úspěšný, pomyslel si Kapelos, když vstoupil do hlavní haly kosmoportu a začal se rozhlížet po známé tváři. Z operace Konstantin znal pouze úkol své skupiny Topaz, které jako agent druhého stupně velel.

Jeho úloha na Kamalu během operace Trója nejspíš zapůsobila na správné lidi. Na Kamalu byl sice nejvyšším agentem na planetě a zde byl pouze malým kolečkem ve velkém soukolí, ale zase to bylo podstatně důležitější soukolí.

Kapelos věděl, že brzy bude takříkajíc vykopnut míč a celý sektor Hirano se ocitne ve válce. A on zde měl své úkoly, které hodlal splnit. Svým způsobem byl trochu nervózní. Nebál se smrti ani prozrazení – to byla součást jeho práce – spíš byl nervózní z toho, že se blížilo něco, na co se léta připravoval. Prakticky celou svou špionážní kariéru směřoval k něčemu podobnému. Ať už se stane cokoliv, jeho úloha v rámci operace Konstantin bude představovat jistý vrchol jeho kariéry.

Konečně našel známou tvář a přistoupil k ženě posedávající na jedné lavici poblíž stánků s občerstvením, která se rovněž rozhlížela po kosmoportu. Všimla si Kapelose, ale zůstala sedět, dokud od ní nebyl vzdálen deset metrů. Potom se zvedla.

Kapelos došel až k ní, objal ji a políbil na tvář. Vypadalo to naprosto přirozeně. Dva přátelé nebo možná milenci se setkali na kosmoportu a vítají se.

„Měl jsi přiletět už předevčírem,“ zašeptala Anna Priesnitzová, agentka třetího stupně Kasimirského direktorátu.

„Odlet na Nieuw Stramproy se zkomplikoval, musel jsem letět dalším spojem,“ vysvětlil a potom se od ní odtáhl. „Ostatní už jsou tady?“

„Ano,“ přitakala Anna. „Čekají v bytě.“

Edvin Kapelos se usmál. „Dobře, tak pojďme.“

* * *

Simeralský den měl téměř 30 hodin a většina velkých měst žila nočním životem. Setmělo se brzy, ale zábava ve městech pokračovala dál. Většina lidí v průměru spala deset hodin a potom byla dvacet hodin na nohou. Ale někteří rádi dvacítku překročili. Pro lidi z jiných planet Astonské unie to byl často šok. Kupříkladu na Haruně měl den pouhých 19 hodin a Haruňané měli často problém se přizpůsobit životu na Simeralu. Většina z nich to řešila několikahodinovým odpoledním zdřímnutím. Ale pořád na tom byl Simeral lépe než měsíc Porter, kde den trval celých padesát šest a půl hodiny.

Nicméně i na Simeralu už ve 4:32 ráno většina lidí spala. Sean Everett Tyler byl tuto noc spíš výjimka. Seděl v obýváku u televize se skleničkou iskorské whisky a prázdně hleděl na displej. Zkoušel celou škálu pořadů. Nejnovější epizodu seriálu Portál, který ho nikdy příliš nenadchl, politickou debatu, dokonce přímý přenos utkání v 0-G basketbalu, které teď probíhalo na druhé straně planety. Ani noční zprávy ho nezaujaly. Jenom seděl v křesle a náhodně proklikával jednotlivé pořady na planetární síti.

Foster mu ležel u nohou a spokojeně spal. Tyler se opatrně natáhl k nočnímu stolku a vzal si z něj doutník. Byl to doutník vyráběný v tropických oblastech Svendborgu. Liv Norumová Tylerovi před osmi lety jeden darovala – ještě předtím, než zemřela u Argonautu. Tyler si od té doby občas nějaký koupil. Nebyl kuřák, ale na kouření doutníku jednou za čas bylo něco… unikátního. Jako by tím člověk chtěl označit významnou událost. Narození dítěte, svatbu, povýšení, životní rozhodnutí…

Životní rozhodnutí…

Vedle doutníku na stole ležel PDA datapad. Tyler si nechal zjistit informace o Sajídu Tamirovi. Neříkal, na co to potřebuje, jednoduše řekl, že s Tamirovým bratrancem kdysi sloužil a že by si rád něco ověřil. Alex Mocatta se ho dál nevyptával a umožnil mu přístup do databáze.

Sajíd Tamir mu říkal pravdu. Alespoň o své minulosti. Byl agentem NVA – předtím sloužil několik let u Domovské bezpečnostní služby, což byla astonská kontrarozvědka. Byl známý jako poměrně kompetentní a schopný agent. Potom byl suspendován za zavraždění podezřelého agenta na půdě kasimirského velvyslanectví na Claytonu. To bylo před necelým rokem. Od té doby se podle všeho potloukal na Simeralu, ale víc se nevědělo.

Tyler si zapálil doutník, nasál kouř do pusy a potom pomalu vyfoukl. Tamir v mládí sloužil čtyři roky u loďstva, ale stal se pouze poddůstojníkem 2. třídy, potom odešel na univerzitu, kde ho naverbovali k tajným službám. To bylo dávno. Nyní mu bylo 38 let. Tylerovi sice nelhal o své minulosti, ale to neznamenalo, že mu mohl věřit.

Tyler vzdychl. Člověk nikdy neví, jestli může někomu věřit. Proto se tomu říkalo důvěra.

Nemohl vědět, že Justina Tarziniová při bitvě nad Tristanem dodrží svou část dohody a vrátí se. Prostě jí věřil. A bylo od něj poměrně hloupé věřit ženě, které de facto zabil snoubence a úspěšně proti ní poštval její vlastní lidi.

Ne, opravil se v duchu, nebylo to hloupé. Bylo to zoufalé. Nic jiného nám nezbývalo.

A viceadmirál Tyler během své kariéry už mnohokrát šel za tím, co mu radil jeho instinkt a k čemu ho dohnalo zoufalství. Někdy se mýlil, ale dokázal si věřit. Věřit sobě a svým instinktům.

Věřil…

Natáhl se pro svůj příruční komunikátor a vybral ze seznamu kontaktů číslo na svého dobrého přítele.

Po chvíli se mu u ucha ozval unavený hlas. „C-co je? Haló?“

„Ahoj, Bobe, tady Sean.“

„Seane,“ vydechl admirál Robert Mazarov ospale. „Co… co se proboha děje?“

„Vzpomínáš, jak jsi mě zval na tu oslavu Dne osídlení na kasimirském velvyslanectví? Rozhodl jsem se, že přece jen půjdu. Přijímám pozvání.“

„Co? Cože?! Proboha, víš kolik je hodin?! Tos mi to nemohl zavolat ráno?!“

Tyler se zarazil. „Promiň. Neuvědomil jsem si, že jsme ve stejném časovém pásmu. Pracoval jsem dlouho a nějak jsem si neuvědomil, kolik je hodin.“

„Seane, já tě zabiju! Den osídlení je za měsíc a ty mi kvůli tomu voláš uprostřed noci!“

„V každém případě na to velvyslanectví s tebou půjdu.“

„Fajn. A chceš ještě něco, nebo už můžu jít spát?“

„To bude všechno.“

„Fajn. Dobrou noc!“ Mazarov zavěsil.

Tyler položil komunikátor na noční stolek a znovu popotáhl z doutníku.

To bychom měli.

5.

„Stejně nechápu, proč jste si vybral zrovna mě!“

Viceadmirál Sun Lin-shin zvedl hlavu od tichého rozhovoru s kapitánem Ali Bassamem, který seděl na sedadle vedle něj, a zadíval se do uličky na ženu v uniformě kapitána Astonského loďstva. Chodila uličkou admirálského raketoplánu sem a tam jako lev v kleci.

„Co vám na tom tak vadí, Lenko?“ zeptal se vlídně, jako by to s ní neřešil už pětkrát. „Na Tristanu jste už byla velitelka letové skupiny Intervenčního sboru. Odvedla jste tam kus práce. Upřímně, byla jste moje první volba.“ Vlastně třetí, ale admirál musí povzbuzovat morálku svých důstojníků, ne?

„Nemluvě o tom, že každý by byl rád, kdyby si ho admirál vybral jako štábního důstojníka pro letecké operace,“ přidal se kapitán Bassam. „Koneckonců tak budete mít na starosti stíhačky celého operačního svazu.“

„Já byla naprosto spokojená jako velitelka letové skupiny na Warspite!“ namítla kapitán Lenka Janeková. „Dokonce i jako velitelka perutě. Tam jsem se alespoň dostala do kokpitu. Důstojník pro letecké operace stráví víc času papírováním než v kokpitu!“

„Nikdo neříkal, že ve službě děláme vždycky to, co se nám líbí,“ připomněl jí Sun. „Když jste se přidala k loďstvu, myslela jste si snad, že budete létat až do konce života?“

Kapitán Janeková mu věnovala výmluvný pohled.

„Dobře, zapomeňte, že jsem se ptal.“

„Mějte ale na paměti, že budete důstojník pro letecké operace celého svazu, kapitáne,“ ozvala se z jednoho ze zadních sedadel starší poručík Helga Merkatová, Sunova nová pobočnice. „Letecký důstojník operační skupiny musí zodpovídat za všechny velitele stíhaček z každé lodi. Pokud dodržujeme posloupnost velení, vy budete dohlížet pouze na důstojníky pro letecké operace z každé operační skupiny. Je to větší zodpovědnost, ale teoreticky byste tak měla mít víc času v kokpitu než letečtí důstojníci na úrovni operační skupiny.“

„To je jen teorie,“ namítla Janeková. „V praxi to stejně znamená, že se budu dělit o zodpovědnost s důstojníkem pro letecké operace ve skupině, do které bude spadat naše vlajková loď.“

Sun se pousmál. Operační svaz Astonského loďstva se tradičně skládal ze tří operačních skupin: dvou bojových pod vedením kontradmirála a jedné skupiny výsadkových a doprovodných plavidel vezoucích divizi mariňáků, kterým velel generálmajor. Celý svaz byl obvykle pod velením viceadmirála nebo admirála, který vztyčil svou vlajku na lodi jedné z bojových skupin. Většinou pak velitel svazu lezl do zelí veliteli skupiny. Teoreticky byly jejich úlohy jasně stanovené, ale v praxi to tak nikdy nefungovalo.

Stejně jako kapitán vlajkové lodi neměl nikdy takovou volnost jako kapitán lodi bez admirála na palubě. A podobně to fungovalo i s důstojníkem pro letecké operace. I když takový důstojník jako Lenka Janeková pracoval ve štábu, z titulu své funkce byl automaticky nadřízen všem velitelům letových skupin – stejně jako kapitán vlajkové lodi byl automaticky nadřízen všem ostatním kapitánům bez ohledu na služební věk. Janeková měla tedy pravdu v tom, že se její povinnosti nejspíš budou křížit s povinnostmi důstojníka pro letové operace skupiny. Ale Sun měl přesto za to, že se jí podaří své povinnosti zvládnout a zároveň strávit nějaký čas v kokpitu.

Jinak nám na lodi nejspíš začne okusovat přepážky.

„Proboha, podívejte!“ vydechla najednou Janeková a rychle přiskočila k okénku na pravoboku.

Sun také vyhlédl z okna a uviděl několik obrysů, ve kterých po chvíli jasně poznal stíhačky. Letěly velmi blízko.

„To jsou RX-nula dvojky!“ řekla Janeková nadšeně a veškerá rozmrzelost z ní rázem opadla. „Myslela jsem, že je zatím jen pár prototypů.“

„To je pravda. A čtyři ty prototypy byly přiděleny na naši vlajkovou loď,“ pronesl Sun s úsměvem, zatímco sledoval její nadšení. „Tohle byste asi na Warspite nezažila, že, Lenko?“

* * *

„Proč lítají tak blízko?“ zeptal se Sean Tyler na palubě raketoplánu náležejícího admiralitě, který se držel několik desítek kilometrů za raketoplánem viceadmirála Suna. Kolem okna právě prolétla čtveřice stíhaček RX-02.

„Dostali instrukce trochu se předvést, než přistanou na vlajkové lodi,“ oznámil mu admirál Robert Mazarov ze svého sedadla. „Měli by přistát chvíli před Sunem.“

Tyler pozoroval, jak se stíhačky zase vzdalují, a měl opět ten nepříjemný pocit. „Víš, že na jedné z nich je Amanda?“

„Vážně?“ Mazarov najednou zvážněl. „Já věděl, že je u RX-nula dvojek, ale nevěděl jsem, že ji přidělili k Sunovi.“

„Řekla mi to před pár dny, když jsme spolu byli na obědě.“ Tyler se zarazil. „Hele, Bobe, díky, žes mě vzal s sebou. Opravdu.“

Nejvyšší velitel Astonských ozbrojených sil pokrčil rameny. „Myslel jsem, že bys rád Suna vyprovodil. A taky jsem rád, že se mnou půjdeš na kasimirské velvyslanectví. I když ti to asi nebude zrovna příjemné.“

Tyler neutrálně přikývl a rychle se otočil zpět k oknu. Jeho přítel netušil, proč přijal to pozvání. A Tyler mu to rozhodně nechtěl sdělovat.

„Myslím, že ti civilní život příliš nesvědčí,“ pokračoval Mazarov.

To teda ne. Proto přijímám nabídky na spolupráci od nezaměstnaných tajných agentů.

„… proto jsem myslel, že tě povzbudí podívat se zase do vesmíru a na palubu Sunovy vlajkové lodi.“

„Kterou z těch lodí si vlastně Lin-shin vybral pro vztyčení vlajky?“ zeptal se Tyler.

Mazarov se usmál. „Ta loď je o důvod víc, proč jsem tě pozval. Za chvíli by měla být vidět na pravoboku.“

Tyler se zadíval pozorně. Raketoplán letěl poblíž několika lodí, ve kterých Tyler poznal fregaty. V dálce byl patrný lehký křižník.

A potom Tyler rozeznal bitevní křižník, ke kterému raketoplány i stíhačky RX-02 podle všeho směřovaly. Po několika minutách už poznal, že jde o starou třídu Dauntless, což nebylo nijak překvapivé, svaz Zeta měl pouze dva novější bitevní křižníky třídy Warspite. Jak se raketoplány blížily, Tyler si také všiml, že je to starší verze Dauntlessu, která byla vyrobena ještě před velkou modernizací roku 2661. A potom si už mohl všímat jednotlivých detailů. Žádné dvě lodě stejné třídy nebyly nikdy úplně stejné. Tyler si teď všímal drobných maličkostí a potom…

Definitivně si toho všiml, až když se raketoplán začal otáčet na závěrečné přiblížení.

„Panebože, to je Indomitable!“

* * *

„Indomitable, tady je Kvítko. Letka Recon 4 žádá o povolení k přistání,“ ohlásila se Amanda středisku řízení letového provozu.

„Tady Indomitable, Kvítko. Prosím, pokračujte k hangáru 2. Převezme si vás palubní důstojník.“

„Potvrzuji, Indomitable,“ Amanda přepnula na frekvenci své letky. „Tak dobrá, lidi, jdeme na přistání.“

„Kvítko, tady palubní důstojník hangáru 2. Můžete zahájit přiblížení. Vítejte na palubě!“

Amanda začala s přistávacím manévrem. Na Indomitable už jednou zavítala. Bylo to před sedmi lety. U Argonautu. Potom, co její předchozí mateřská loď vyletěla do vzduchu i s většinou posádky…

Amanda ty myšlenky rychle zapudila a věnovala se pilotování.

* * *

„Vítám vás na palubě vaší vlajkové lodi, admirále,“ pronesla formálně stará žena v uniformě kapitána, když Sun sestoupil na hangárovou palubu.

„Děkuji, kapitáne. Tohoto dne, 7. 3. 2676, přebírám Indomitable jako svou vlajkovou loď.“

„Indomitable je nyní vaší vlajkovou lodí,“ pronesla žena stejně formálně. Oba si zasalutovali a potom mu kapitán podala ruku. „Kapitán Erika Bransonová, k vašim službám, admirále.“ Ukázala na ženu po své pravici. „Toto je komandér Fiona Mannerheimová. Moje první důstojnice.“

Sun vážně přikývl a postupně představil jednotlivé členy svého štábu. „Toto je kapitán Ali Bassam, náčelník štábu, kapitán Lenka Janeková, důstojnice pro letecké operace, komandér Raymond Davidov, operační důstojník, komandér Julio Cassera, zpravodajský důstojník, a starší poručík Helga Merkatová, moje pobočnice.“

Všichni se vzájemně přivítali a Sun se podíval na Bransonovou. „Jak jste na tom s připravenosti, kapitáne? Celý svaz má odletět za sedm hodin.“

„Indomitable přesunuli přímo od svazu Alfa, takže se zásobami na tom jsme dobře, ale to zdaleka neplatí pro všechny lodě svazu. Kontradmirálové Tabori a DeRosa dělají, co můžou. Poslední lodě dorazily teprve před osmnácti hodinami. Většinou byly vybaveny už na planetách, odkud přiletěly, ale některé nedostatky se na poslední chvíli vždycky objeví.“ Bransonová odvedla Suna a jeho štáb od rampy raketoplánu, který hangároví mechanici začínali přesouvat, aby uvolnili místo pro další loď. Při pohledu na hangár Suna napadlo staré klišé o organizovaném chaosu. Nikde neviděl ty stíhačky RX-02, které míjeli. Nejspíš přistály v druhém hangáru na opačné straně lodi. To byl nejspíš důvod, proč kapitán Janeková vypadala tak zklamaně.

„Victorious také nedávno prošla rozsáhlou modernizací a na palubě jsou ještě civilní technici, kteří dolaďují zaměřovací hardware odpalovačů seekerů,“ pokračovala Bransonová. „Admirál Tabori tady pro vás nechal vzkaz. Technici tvrdí, že na dokončení práce potřebují ještě minimálně několik dnů.“

Sun rezolutně zavrtěl hlavou a potom se podíval na svou pobočnici. „Helgo, máte první úkol. Jděte do operačního centra a spojte se s admirálem Taborim. Řekněte mu, že svaz vyplouvá za sedm hodin. Jestli to technici nedokončí do té doby, budou muset vyplout s námi.“

Helga Merkatová odešla splnit rozkaz, zatímco do vnitřního hangáru mezitím magnetický vlek přitáhl další raketoplán.

Sun se pousmál. „A teď, kapitáne Bransonová, budeme muset osobně přivítat nejvyššího velitele ozbrojených sil. A taky civilistu Seana Tylera. Na něj si dávejte obzvlášť velký pozor, téhle lodi kdysi velel a asi bude chtít vaše osobní ujištění, že ji nepoškrábete.“

* * *

„Chcete mi říct, že ten astrogační software zase blbne?“ zeptal se komandér-poručík Nikolai Wright nevěřícně.

Starší poručík Ingrid Krajcarská stála nad dvojicí techniků u astrogačního úseku a tvářila se naštvaně jako vrána, které někdo odnesl sýr. K image vrány ji dopomáhaly i její černočerné vlasy a protáhlý nos. „Už to fungovalo! Ale jakmile jsme přiletěli k Simeralu, automaticky nám poslali nový patch, který používala Domovská flotila a který je samozřejmě nekompatibilní s tím patchem, který jsme dostali na Haruně. Takže teď to musíme celé přeinstalovat.“ Vzdychla. „Haruna a Simeral od sebe snad nejsou tak daleko, aby na jednom místě nemohli udělat patch a poslat ho nadsvětelnou sondou na druhé místo. Ne, oni musejí dělat dva patche na dvou různých místech, nezávisle na sobě, a pak se diví, že nejsou kompatibilní!“

Wright přešel rovnou k věci. „Za sedm hodin vyplouváme. Dokážete to do té doby opravit tak, aby nehrozilo, že se vynoříme ve sluneční koroně nebo na podobně příjemném místě?“

Krajcarská zdráhavě přikývla. „Ano. Budeme muset přeinstalovat celý systém, ale za sedm hodin to zvládneme.“ Kývla na mladíka, který postával o kousek dál. „A mladý Borelli mi jistě ochotně pomůže, že ano?“

„Jistě, madam!“ přitakal podporučík Mateo Borelli. „S tímhle jsme se na akademii už párkrát setkali. Myslím, že to nebude moc velký problém. Přeinstalování systému trvá dlouho, ale není to příliš složité.“

Wright potlačil vzdychnutí a z pohledu Krajcarské soudil, že hlavní astrogátorka Arbiteru se křečovitě snaží ovládat. Borelli sotva vylezl z akademie a měl v sobě ještě to kadetské nadšení pro vykonávání zbytečné práce. Nadšení, které zkušení důstojníci opravdu nesdílejí.

„V tom případě byste se toho mohl ujmout osobně, podporučíku,“ nadhodila Krajcarská. „Zkušenost s tímhle na palubě lodi v aktivní službě nepochybně nemáte.“

„Bude mi ctí, madam. Rád se toho ujmu,“ souhlasil Borelli a nezdálo se, že by mu vadilo, že na něj jeho přímá nadřízená právě svalila veškerou práci.

Wright pokynul Krajcarské, aby k němu přistoupila blíž, zatímco Borelli začal studoval schémata na jedné z obrazovek astrogačního úseku.

„Hlavně na něj dohlédněte,“ zašeptal. „Nerad bych vysvětloval kapitánovi, že nemůžeme odletět na čas, protože ten klučík něco zvoral.“

„Spolehněte se, budu na něj dávat pozor,“ slíbila Krajcarská stejně tiše. „Ten kluk je hodně zvláštní případ. Je tak snaživý a nadšený, že je až… nesnesitelný.“

„A to není zdaleka všechno,“ ujistil ji Wright.

„Kapitán na můstku!“ zahlásil mariňák střežící vchod.

Wright se otočil a spatřil Vivian Evansovou, jak právě vstupuje na můstek. Dění na můstku ji ale momentálně nezajímalo, ani nevystřídala komandér-poručíka Obermeierovou, která měla právě oficiální hlídku. Podívala se rovnou na Wrighta.

„Komandér-poručíku Wrighte, máme rozkaz dostavit se na vlajkovou loď admirála Taboriho na organizační brífink. Buďte prosím za deset minut v hangáru číslo 1.“

„Ano, madam, rozumím,“ souhlasil Wright. Brífink všech kapitánů u admirála. To jim ještě chybělo.

Alespoň že nerozesílá Saldano-maily. Nějaké pozitivum se najde vždycky.

„Myslíte, že Arbiter dostane nějaký specifický úkol?“ zeptal se podporučík Borelli, když kapitán zase odešla z můstku.

„O tom pochybuji, podporučíku,“ řekla Krajcarská bez obalu. „Svaz Zeta není sice příliš velký, ale pořád má jedenáct bitevních křižníků, osmnáct lehkých křižníků a pětadvacet fregat. O transportérech pěchoty a zásobovacích plavidlech ani nemluvě. My jsme jen malá součást velké skupiny.“

„To je možné, ale nevěřím, že admirálové nechají někoho, jako je kapitán Evansová, jen tak zahálet,“ trval na svém Borelli. „Určitě se pro ni – a pro nás – najde mise. Něco velice důležitého.“

Krajcarská se podívala na Wrighta a potom zpět na Borelliho. „My jsme jenom lehký křižník, podporučíku. Možná sníte o slávě, ale realita je trošku jiná.“

„Nesním o slávě,“ ohradil se Borelli. „Ale pokud se něco stane, chci být v centru dění. Proto jsem chtěl sloužit s kapitánem Evansovou.“

Wright si schoval obličej do dlaní.

„Před půl rokem jsem ani nevěděla, že nějaká kapitán Evansová existuje,“ přiznala se Krajcarská. „Nic proti ní, ale… kdo si myslíte, že kapitán Evansová je?“

„Studoval jsem její kariéru. Kvůli ní jsem se přidal k loďstvu,“ vysvětloval Borelli. „Věřte mi, brzy určitě dostaneme úkol, který je kapitána Evansové hodný.“ Podíval se na obrazovku na astrogačním úseku a potom zpět na své nadřízené. „Omluvte mě, půjdu do záložního astrogačního centra a zahájím přeinstalování odtamtud. S vaším dovolením.“

Krajcarská nepřítomně přikývla a Borelli opustil můstek. Když byl pryč, jeho nadřízená se otočila na Wrighta.

„Můžu ho zastřelit, pane?“

Wright se uchechtl a zavrtěl hlavou. „Ne, radši ne, s tím by bylo moc papírování.“

* * *

Iron Hand, vlajková loď kontradmirála Clauda Taboriho, byla bitevním křižníkem třídy Dauntless, což byly lodě, které i osm let po postavení posledního modelu tvořily páteř Astonského loďstva. Novější plavidla třídy Warspite byla v operačním svazu Zeta zastoupena pouze dvakrát, každá v jedné operační skupině. Na 28. operační skupinu, jíž velel Tabori, připadl Superior, který nebyl zařízen jako vlajková loď, takže admirál se musel spokojit s Iron Hand. Relentless, jenž byl ve 29. operační skupině kontradmirála DeRosy, sice byl uzpůsoben jako vlajková loď, ale admirál DeRosa přiletěla od svazu Kappa i se svou vlajkovou lodí Colossus a nechtěla se přesouvat.

Stejně mi nejde na rozum, proč si někteří myslí, že admirál musí vztyčit svou vlajku na té největší a nejmodernější lodi, pomyslela si Vivian. Stejně jako je tradice, že vlajkovou lodí Domovské flotily bude Renown, který je sice největším astonským bitevním křižníkem – a největším v sektoru Hirano – ale kvůli řadě konstrukčních vad zůstal jediným svého druhu. Ale protože je to největší loď, tak na ní musí mít admirál vlajku. Ušklíbla se. Člověk by řekl, že si tím admirálové potřebují něco kompenzovat. Nebo alespoň ti mužští admirálové.

„Kapitáne, zvláštně se usmíváte,“ upozornil ji Nikolai Wright. „Zajímalo by mě, na co myslíte.“

Vivian rychle potlačila své úvahy, zatímco s Wrightem vstupovali do velké brífinkové auly. „Věřte, že nezajímalo,“ zalhala.

Admirál Tabori opravdu pozval kapitány a první důstojníky všech lodí ze své operační skupiny, s výjimkou kapitána vlajkové lodě admirála Suna, která měla nejspíš jiné starosti. I tak zde bylo kolem padesáti lidí, takže poradu nemohl vést v obyčejné brífinkové místnosti, ale v rozsáhlé lodní aule, která sloužila pro velké brífinky pro celé úseky posádky a připomínala přednáškovou místnost na univerzitě.

„Když vidím ten nával, tak začínám chápat, proč admirál Saldano radši rozesílal hromadné maily,“ zamumlal Wright. „Člověk se tu v záplavě frček pomalu ztratí.“

„Vidíte nějaké známé tváře?“ zeptala se Vivian, když se prodírali davem a kývali důstojníkům na pozdrav.

Wright se rozhlédl. „Tamhle na druhém konci sálu je komandér-poručík Tarmanová. První důstojnice na fregatě Scepter. Sloužili jsme spolu před pár lety na stanici Ithaka.“

„Chcete ji pozdravit?“

„Rozhodně ne, větší krávu jsem nepotkal. S prominutím, kapitáne.“

Vivian se zasmála, ale potom její zrak utkvěl na jiném obličeji a její tvář se rozšířila do úsměvu.

„Frede!“

Menší muž s širokými rameny a tmavými vlasy se k ní otočil a na jeho tváři se objevilo překvapení. „Vivian.“ Když k němu došla, podal jí ruku a zaujatě se podíval na její nárameníky. „Ty jsi kapitán?“

Vivian přikývla. „Ano, velím Arbiteru. Stejná třída, jako byl náš Ardent.“

Komandér Frederick Boren přikývl. „Ano, Arbiter znám.“ Vypadal, jako by nevěděl, co říct. „Naposledy jsme se viděli před… než jsi se přidala k Intervenčnímu sboru, že?“

„To je pravda,“ přitakala Vivian a vzpomněla si, že jejich tehdejší rychlá výměna názorů – byť přátelská a zdvořilá – nebyla zrovna nejpříjemnější. A Fred Boren se i teď tvářil poněkud zaraženě.

„A kde sloužíš ty?“ zeptala se po chvilce.

„Jsem prvním důstojníkem na Resolute. To je lehký křižník třídy Valiant, jeden z nejnovějších.“

„Kdo mu velí?“

„Kapitán David Urkasan.“

„Ten pilot?“ zeptal se Wright, který se k Vivian přidal.

„Ano, ,ten‘ Urkasan od Argonautu,“ řekl Boren poněkud odměřeně. Vivian byla z celé té konverzace zmatená.

„Frede, tohle je komandér-poručík Nikolai Wright. Můj první důstojník.“

„Komandére, rád vás poznávám,“ řekl Wright a podal mu ruku.

„Já vás také,“ podotkl Fred Boren neutrálně a nabízenou ruku krátce stiskl. Potom se podíval na Vivian, jako by přemýšlel, co říct. Choval se zvláštně. Nakonec pouze pronesl: „No, rád jsem tě zase viděl, Vivian. Teď už musím jít, za chvíli začne brífink a já se musím přidat ke kapitánovi. Měj se. Pane Wrighte, rád jsem vás poznal.“ S těmito slovy se – téměř ve spěchu – vzdálil.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Wright.

Vivian sledovala odcházejícího Freda Borena a měla nepříjemný pocit. „Netuším.“ Že by to nějak souviselo s tristanskou občanskou válkou? Že by jí Fred měl za zlé její účast? Ale to by nedávalo smysl. Nebo přijal nelibě, že je kapitán? Ale ona byla vždy služebně starší než on, s tím musel přece počítat. Nebo v tom bylo ještě něco?

Ta představa Vivian nebyla příjemná. Co udělala, že se k ní Fred choval takhle? Nebo nad tím přemýšlí až moc?

Z přemýšlení ji vytrhl Wright. „Ale pan Boren měl pravdu, kapitáne. Měli bychom si najít místa, brífink nejspíš za chvíli začne.“

Wright – a Boren – měli samozřejmě pravdu. Všichni pozvaní důstojníci už byli přítomni a pomalu se usazovali. Konkrétní zasedací pořádek určen nebyl, ale v první řadě tradičně seděli kapitáni bitevních křižníků a jejich první důstojníci, protože ti veleli nejdůležitějším jednotkám operační skupiny a byli nejvyššími podřízenými admirála. Kapitán bitevního křižníku byl automaticky nadřízen všem ostatním kapitánům bez ohledu na služební věk. Stejně jako byl kapitán vlajkové lodi nadřízen jiným kapitánům.

Vivian se spolu s Wrightem usadila ve čtvrté řadě a krátce nato do sálu vstoupila žena v uniformě kapitána a postavila se k pódiu.

„Dámy a pánové, admirál Tabori.“

Všichni důstojníci se zvedli do pozoru, když k řečnickému pultíku přistoupil starší muž v uniformě kontradmirála Astonského loďstva a Vivian rázem vypudila setkání s Fredem Borenem z mysli, protože přítomnost tohoto admirála vyvolala další démony z její minulosti.

Neměla moc času prostudovat si jména svých nadřízených, když ji převeleli ke svazu Zeta, a tak si myslela, že Tabori je jen shoda jmen. Ale nebyla. Stačil jediný pohled. Podoba byla nezaměnitelná. Admirál Claude Tabori měl stejné rysy jako její první důstojník z Intervenčního sboru, poručík Ernst Tabori. První důstojník, kterému svěřila velení korvety, a on…

Claude Tabori byl jeho mladší bratr. Vivian si teď uvědomila, že on byl jeden z lidí, kterému posílala dopis, když se Ernst Tabori… když se nevrátil.

A tento bratr je nyní jejím nadřízeným.

„Jsem rád, že jste přišli, dámy a pánové,“ ozval se Tabori. I jeho hlas byl podobný bratrovi. „Máme spoustu práce a málo času, takže mi dovolte přejít rovnou k věci…“

Léta výcviku umožnila Vivian utišit svou rozbouřenou mysl a věnovat se brífinku. Své rozčarování nad nečekanými setkáními dala stranou a věnovala se úkolům před sebou. Brífink byl obsáhlý, ale ničím překvapivý. Kapitáni se dozvěděli, jaký je preferovaný způsob komunikace, jaké jsou standardní formace operační skupiny, ke kterému bitevnímu křižníku budou přiděleny které fregaty a lehké křižníky, jak mají být kolem svazu rozmístěny a střídány letecké hlídky, jaké jsou volací frekvence jednotlivých lodí a další organizační věci, které se na podobných úvodních poradách běžně řeší.

„A to by bylo zhruba všechno, dámy a pánové,“ zakončil admirál Tabori o necelou hodinu později. „Své operační umístění a další detaily máte na datových čipech. Nějaké otázky?“

Nebyly žádné. Taboriho brífink byl velice důkladný… i když na admirála Saldana neměl.

„Dobrá, tak rozchod,“ zavelel Tabori. Důstojníci se začali zvedat a pozvolna se trousit ze sálu.

„Kapitáne Evansová, mohla byste ještě na chvíli zůstat?“

Vivian se zarazila. Něco takového čekala, ale přesto…

Nikolai Wright se na ni tázavě zadíval. Vivian mu podala svůj PDA datapad a nenápadně se nadechla.

„Počkejte na mě venku, Nikolaji.“

Wright přikývl. Nejspíš vycítil, že něco není v pořádku, ale byl dost chytrý, aby se neptal. Zamířil k východu, zatímco Vivian se otočila a šla k pódiu.

Žena, která přišla spolu s Taborim – a která byla během brífinku představena jako kapitán Naďa Borodina, náčelnice Taboriho štábu – se tázavě podívala na svého admirála.

„Počkejte na mě v operačním centru, Naďo, ano?“ řekl Tabori tiše, zatímco pozoroval Vivian.

Když Borodina odešla, ve velkém sále zůstala už jen Vivian, Tabori a tíživé ticho. Tabori stále stál za řečnickým pultíkem a Vivian čekala v uctivé vzdálenosti, až se admirál rozhodne říct, co má na srdci.

Naštěstí Tabori nehodlal chodit kolem horké kaše.

„Kapitáne Evansová, vyrozuměl jsem, že jste byla posledním velícím důstojníkem mého bratra.“

Vivian přikývla. „Ano, pane. Ernst Tabori – váš bratr – byl mým prvním důstojníkem na fregatě Ranger během tristanské občanské války.“

Claude Tabori přikývl. „Ano. Od vás jsem tehdy dostal dopis o… jeho osudu.“

Vivian nevěděla, co říct. Co můžete říct bratrovi někoho, jehož smrt jste nepřímo způsobili?

„Váš bratr zemřel při vykonávání povinností…,“ začala, ale Tabori ji nenechal domluvit.

„Můj bratr byl hlupák, který porušil rozkaz a zabil sám sebe pro nic za nic! Četl jsem vaši zprávu podrobně… stejně jako výpověď poručíka Mandaly. Ernst ho ohrožoval zbraní a nařídil celé posádce opustit loď pod pohrůžkou, že zabije toho, kdo se mu pokusí zabránit v jeho plánu. A pak se s půl století starou korvetou pokusil zemřít hrdinskou smrtí!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Volání do zbraně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.