Knihy edice Poradce pro praxi se věnují nejrůznějším tématům z oblastí komunikace, rozvoje osobnosti, budování kariéry a vedení lidí. Edice je určena jak profesionálům z řad odborných pracovníků, například lektorům, koučům, manažerům či personalistům, tak všem ostatním, kteří chtějí zlepšit své komunikační a jiné dovednosti.

Reinhold Stritzelberger

Pozitivní emoce

Jak dosáhnout všeho, co chcete

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Přeloženo z německého originálu knihy Reinholda Stritzelbergera Selbstmotivation,
Wie Sie dauerhaft leistungsfähig bleiben, vydaného nakladatelstvím Haufe-Lexware GmbH & Co. KG
ve Freiburgu, 2014.
Licensed edition by the Haufe-Lexware GmbH & Co. KG, Federal Republic of Germany,
Munzinger Straße 9, 79111 Freiburg, 2014.
Lizenzausgabe des Haufe-Lexware GmbH & Co. KG, Bundesrepublik Deutschland,
Munzinger Straße 9, 79111 Freiburg, 2014.
© 2014, Haufe-Lexware GmbH & Co. KG, Freiburg
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5697. publikaci

Překlad Mgr. Daniel Helekal
Odpovědná redaktorka Mgr. Martina Němcová
Grafická úprava a sazba Antonín Plicka
Počet stran 112
První vydání, Praha 2014
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-5419-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9566-9 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9567-6 (ve formátu EPUB)

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

O autorovi

Reinhold Stritzelberger

„Německý expert na sebemotivaci“ (ARD) je představitelem nového a moderního přístupu k sebeřízení a pojímání vlastního života. V roli přednášejícího, školitele a osobního kouče podporuje druhé při hledání skutečně smysluplných cílů a pomáhá jim najít dostatek energie i motivace, nezbytných pro cestu za jejich splněním. Reinhold Stritzelberger, zakladatel a majitel společnosti RS-Training, vystudoval podnikové hospodářství a v současnosti působí jako certifikovaný business kouč a trenér. Veřejně známý začal být díky svým vystoupením v rozhlase a televizi, svým podcastům a celé řadě odborných příspěvků. Více se o autorovi dozvíte na stránce www.Dauerhafte-Selbstmotivation.de.

Předmluva

V této příručce budeme mluvit v první řadě o tom, co můžete sami udělat, abyste každý den do práce mířili svěží, dobře naladění a maximálně motivovaní a abyste se večer domů vraceli s pocitem, že za sebou máte přínosný den, který stál opravdu za to.

Možná se teď sami sebe ptáte: „Tohle je opravdu možné? Copak to je vůbec reálné? Každý den? Celý život?“ Odpovědi na tyto čtyři otázky jsou prosté: „Ano. Ano. Ano. Ano.“ Jde to. Jistě, není to nic jednoduchého a úspěch vám rozhodně nespadne do klína sám od sebe. Ale jde to. A vy to dokážete. Ne kvůli firmě. Ne kvůli svému šéfovi. Kvůli sobě! Protože lidé, kterým při práci nechybí motivace, se cítí lépe a jsou zdravější.

Je samozřejmě jasné, že trvalého dostatku sebemotivace nelze dosáhnout tak, že se jednoho krásného dne prostě rozhodnete a lusknutím prstů v sobě přepnete určité tlačítko. Ale můžete se k tomuto cíli přibližovat postupně, krok za krokem. Právě v tomto směru vám příručka, kterou držíte v ruce, poskytne spoustu užitečných a prověřených podnětů.

Knihu bych rád věnoval svým skvělým a (téměř) vždy sebemotivovaným rodičům Antonii a Josefovi Stritzelbergerovým.

Mnoho zábavy při čtení vám přeje

Reinhold Stritzelberger

1 Jiné myšlení – vyšší sebemotivace

Kdo si myslí, že jeho motivace závisí pouze na vnějších okolnostech, ten se velice mýlí. Náš vlastní přístup, naše vlastní uvažování nás dokáže motivovat tisíckrát víc než jakékoliv zvýšení platu – a navíc dlouhodobě. Dokážeme řídit sami sebe v tomto směru mnohem lépe, než si obvykle myslíme.

V této kapitole se dozvíte:

- •jaké všeobecně rozšířené představy nás demotivují,

- •proč pozitivní myšlení samo o sobě nestačí, a může být dokonce na škodu,

- •jaké myšlenky podporují naši činorodost a

- •jak od pouhého předsevzetí přejít k činu.

1.1Proč nás brzdí zažité představy

Není s podivem, do jaké míry dokážeme sami sebe omezovat vlastními myšlenkami? A naopak – není s podivem, jak málo vlastní myšlenky využíváme k pozitivním účelům? Pojďme se na úvod podívat na to, jaké způsoby myšlení vedou u většiny lidí v průběhu pracovního života k tomu, že z práce nemají vůbec žádnou opravdovou radost.

Podle studie renomovaného Gallupova ústavu pracuje v Německu pouze zhruba každý desátý zaměstnanec s nadprůměrným zájmem. Ti zbylí o chuť do práce v menší či větší míře přišli. Čím to může být? Proč se většina z nás musí den co den do práce nutit, doplouží se tam zcela bez zájmu, odvede jen to nejnutnější a ani o trošičku víc? Myslíte si, že za to mohou jen zaměstnavatelé? Nemohou být náhodou na vině třeba i naše obvyklé a většinou bohužel značně demotivující názory?

A přitom – pamatujete? Kdysi dávno jsme v práci přece začínali s nadšením, plni snů, odhodlání, vizí a touhy něco dokázat. Vzpomínáte, jak tomu bylo u vás? V určitou chvíli ovšem člověk frustrovaně zjistí, že se skoro nic z jeho představ nesplnilo, a s vírou, že jinde bude tráva šťavnatější, se rozhodne změnit zaměstnavatele – jen aby už po několika málo letech nebo pouhých pár měsících zjistil, že je zase tam, kde byl.

Jedno je přitom jisté – na vině rozhodně není jen zaměstnavatel, který se své zaměstnance nesnaží motivovat. Za tuto situaci může především náš způsob uvažování, který omezuje náš další rozvoj.

‖ Cvičení

Udělejte si prosím chvilku času a odpovězte si písemně na dvě následující otázky. Po dočtení příručky – a v ideálním případě po vstřebání všech informací zde obsažených – si svoje odpovědi znovu přečtěte. Budete se divit, co všechno se může skrývat v takovéto útlé knížce.

- •Co se chci pomocí příručky „Tajemství sebemotivace“ naučit? Na jaké konkrétní otázky hledám odpovědi?

- •Co od této knížky očekávám v souvislosti s tématem sebemotivace? Proč jsem si ji obstaral(a)?

1.1.1Mylná představa č. 1: Demotivují mne vnější okolnosti

„Cože!?“ pomyslí si teď určitě mnozí. „Tohle že je mylná představa? Vždyť to tak přece je! Šéf se mnou jedná jako s tím největším póvlem a plat mi nezvýšil už alespoň tři roky. Kde mám asi brát v téhle situaci motivaci?“

Přemýšlet tímto způsobem je vlastně už téměř reflex. Nebo snad znáte někoho, kdo by při hovoru o frustraci z práce prohlásil: „No, možná je to vlastně tak trochu i moje vina…“? My lidé máme zkrátka a dobře sklony vinit za věci, se kterými nejsme tak úplně spokojeni, vždycky ty druhé.

Než se v následujících kapitolách začneme věnovat úvahám o tom, jaké postoje by tedy mohly být prospěšnější, měli bychom si odpovědět na jednu otázku: Proč tomu tak vlastně je? Proč si mnozí lidé svými představami sami škodí? Odpověď je překvapivě prostá a jasná: Tendence vinit za nedostatek vlastní motivace vnější okolnosti jsme získali prostřednictvím výchovy. Jak se ze zkušeností postupně stává téměř nepřekonatelné přesvědčení, zjistíte v kapitole „Zvolte správný přístup“.

Místo proaktivního jednání se učíme reagovat

Celý svět je nastaven tak, že lidé nejednají, ale z velké části jen reagují. Nejlépe pak všichni najednou na jasný pokyn.

‖ Příklad

Jako děti jsme si uklidili pokoj, až když nám to máma nakázala. Do třídy jsme ve škole chodili až zároveň se zvoněním – a učit jsme se začali, teprve když hrozila písemka. Dnešní vysokoškoláci se jednoznačně shodují na tom, že se na zkoušky nepřipravují průběžně, ale učení se dokážou naplno věnovat jen krátce před dnem D, když jsou už pod dostatečně velkým tlakem. Životnímu partnerovi jsme ochotni věnovat pozornost a čas teprve tehdy, když už nás téměř chce opustit – a dokonce i o vlastní zdraví se opravdu začínáme zajímat, až když nás něco hodně bolí.

Toto všechno jsou reakce na určité vnější podněty. A úplně stejně se samozřejmě chováme i v pracovním životě – aktivní jsme jen tehdy, když po nás nadřízený něco požaduje, když se nebezpečně přiblíží termín, do něhož musíme něco dokončit, nebo když klient pohrozí stornem. Přitom jsme obvykle mohli jednat už předem a této situaci aktivně předejít.

! Lidé mají sklony přenášet zodpovědnost za své úspěchy a blaho na vnější okolnosti.

Totéž ale platí i v opačném případě: Vlastní neúspěchy a selhání svádíme na vnější vlivy a faktory – nadřízeného, mizerné podmínky pro podnikání, řadu let slibované zvýšení platu a tak dále a tak podobně.

Zahřej mě, pak dostaneš dřevo!

Jenže to je totéž, jako by mrznoucí člověk seděl před vyhaslým krbem a říkal mu: „Když mě zahřeješ, dám ti poleno.“

Jistě, naprosto absurdní. Spousta z nás se ale v pracovním životě chová právě takto absurdně. Ti, kteří jsou přesvědčeni, že jejich osobní motivace je starostí zaměstnavatele, sami sebe nejen brzdí, ale ještě se při tom cítí mizerně. Proč? Kdo je odkázán na druhé, cítí se na nich – zcela po právu! – závislý. Kdo je závislý, má jen minimální možnost svobodného rozhodování. A bezmoc má tendence rychle se šířit.

To ale vůbec není nutné. Existuje přístup, díky němuž se člověk může cítit výrazně lépe. Psychologie osobnosti jej popisuje jako „víru ve vlastní moc“.

! Člověku, který subjektivně cítí, že může věci změnit, že řídí svůj vlastní život, se daří lépe než tomu, kdo je přesvědčen, že je zcela vydán napospas vnějším vlivům.

Pozor: Vůbec přitom nesejde na tom, co z toho je „pravda“. Záleží jen na tom, o čem jsme subjektivně přesvědčeni. Vezměme si například dva zaměstnance, kteří vykonávají naprosto stejnou práci. Jeden z nich sám sebe vidí jako maličké kolečko v obrovské mašinerii a připadá si jako křeček, který celý den šlape na místě, aniž by se dostal někam dál. Druhý zaměstnanec má – třeba naprosto bláhovou – představu, že svou prací dokáže něco opravdu ovlivnit. Možná si dokonce pošetile myslí, že je nenahraditelný nebo že by se jeho chlebodárce bez něj nedokázal obejít. Bez ohledu na to, jestli má někdo z naší dvojice pravdu – pro který z obou přístupů byste se rozhodli, kdybyste si měli vybrat? Která z těchto možností je prospěšnější? Jistě – mnohem lépe se cítí ten aktivní; ten, který může věci měnit, který aktivně koná.

1.1.2Mylná představa č. 2: Však já jim to vytmavím!

Cítíme-li křivdu, toužíme po vyrovnání účtů. Tento přístup jsme si do práce přinesli už z dob pravěku. Mnozí lidé, kteří mají pocit, že je zaměstnavatel demotivuje, nechtějí firmě zůstat nic dlužni. Domnívají se, že pak jim bude lépe. Naprostá hloupost. Protože vztah mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem je úplně stejný jako manželství: Když ztrácí jeden z páru, prohrají nakonec automaticky oba.

Následující příklad je dost možná vymyšlený a nikdy se nestal – v každém případě ale vystihuje tuto situaci naprosto přesně.

‖ Příklad

Jeden Američan, kterého podváděla žena, prodal všechen majetek doslova za babku: Jaguara za 100 dolarů, dům na venkově za 1000 dolarů a tak dál. Proč? Nedávno předtím ho manželka přes jeho nevoli dotlačila k rozvodu a soudce rozhodl, že jmění manželů se má rozdělit rovným dílem.

Rozhodnutím pomstít se manželce ale nakonec uškodil i sám sobě. Nad touto do nebe volající hloupostí se většina z nás možná v duchu pousměje. Když ale podobné jednání vidíme v pracovním životě, často nám jeho důsledky dojdou až mnohem, mnohem později.

Škodu utrpí obě strany

I ve firmách najdeme frustrované zaměstnance, kteří záměrně omezují své kolegy, způsobují škody, všechno se pokoušejí sabotovat nebo vynášejí interní informace a předávají je konkurenci. Na první pohled vidíme přinejmenším to, že dotyčný škodí zaměstnavateli. Není ale od věci podívat se podrobněji i na to, jaké dopady má jeho přístup pro něj samotného.

‖ Příklad

Velmi úzce spolupracuji s jedním zaměstnancem středně velkého podniku z Bádenska-Württemberska. Postupně získávám pocit, že dotyčný má spoustu příležitostí získat pro firmu nové klienty. Na otázku, proč se je nepokouší oslovit, se mi dostává odpovědi: „Protože to svému šéfovi nepřeju!“

Bez ohledu na šéfa – jaké dopady má podle vás tento přístup na našeho nespokojeného zaměstnance?

Že v tomto případě tratí firma, je víc než jasné. Ale jaká škoda může být na straně zaměstnance?

Překvapivá odpověď: Dotyčný škodí sám sobě tím, že snižuje vlastní výkony – tím totiž snižuje i svou sebeúctu.

Dobré výkony podporují náš pocit vlastní hodnoty

‖ Příklad

Zaměstnanec A a zaměstnanec B pracují ve stejném koncernu; mají téměř stejná místa, pozice i rámcové podmínky. Poslední roky zaměstnavatel propouští čím dál víc lidí – a další vlna se právě blíží. Oba zaměstnanci tuto situaci celkem těžce nesou.

Zaměstnanec A přijde do kanceláře v 8:30, povinnostmi se prokousává hlemýždím tempem, uměle si prodlužuje přestávky, surfuje po internetu v soukromých záležitostech a už od brzkého odpoledne si maluje, jak vezme z kanceláře roha, jen co bude mít konečně padla. Úderem 17:30 nekompromisně vstane a zamíří domů. I kdyby se ostatní stavěli na hlavu a čert na koze jezdil! A potom se cítí nespokojený, jelikož za celý den nic kloudného neudělal a nepřipsal si žádné úspěchy.

Zaměstnanec B přichází do kanceláře ve stejnou dobu. Svým úkolům se věnuje soustředěně, s chutí a vervou. Pracuje, jak nejlépe dokáže. Z práce odchází také v 17:30.

Rozdílný přístup je ale jasně vidět: Zaměstnanec B se cítí výrazně lépe než jeho kolega. Něco totiž dokázal. Pravděpodobně bude mít víc sil i energie. Patrně se domů vrátí s mnohem větší dávkou elánu. A nepochybně mu tento elán vydrží i po večerech a o víkendech trávených s rodinou.

Je naprosto jasné, že zaměstnanec B se bude cítit nesrovnatelně lépe. Proč to tak je? Naše výkony a úspěchy jsou velmi důležité pro vnímání vlastní hodnoty a ovlivňují i naše tělesné a duševní zdraví.

Nejde ale ráz naráz obrátit a říct si: „Pravda, na tom něco je. Tak já se zase začnu pořádně snažit.“ Takto jednoduše to nefunguje. Hlavně ne tehdy, když člověk už nějakou dobu jede se zataženou ruční brzdou.

Ve skutečnosti jsem úplně jiný – ale nemám moc příležitostí to předvést!

Co když ze sebe „ve skutečnosti“ chceme dostávat maximum, ale připadáme si demotivováni vnějšími okolnostmi? Spojení „ve skutečnosti“ je klíčové – spousta z nás „ve skutečnosti“ chce mít dost sebemotivace a odvádět kvalitní práci. A když se nám to pak nedaří nebo to zvládáme jenom výjimečně, jsme z toho sami většinou upřímně rozčarovaní. A nevíme, čím by to mohlo být a co s tím můžeme dělat. Znáte to taky? Nevěšte hlavu, dá se to změnit. Jako první krok si pozorně přečtěte kapitolu „Angažované myšlení – lepší cesta“. A krok druhý? Dávejte si dobrý pozor, abyste nespadli do pasti mylné představy č. 3!

1.1.3Mylná představa č. 3: Musím myslet pozitivně!

Pojďme se nyní podívat na třetí široce rozšířenou představu, která nás často brzdí. Její název zní: pozitivní myšlení. V té či oné podobě jsme se s ním určitě setkali už všichni.

Jako objevitel pozitivního myšlení je v literatuře uváděn francouzský lékárník Emile Coué. Ten byl přesvědčen, že každý člověk se sám může pozitivně ovlivňovat. Coué je považován za zakladatele teorie sebeovlivňování. Svým pacientům jako léčbu ordinoval pozitivní zprávy, které si museli alespoň dvacetkrát denně přeříkat nebo se je učit nazpaměť.

! „Když tomu sám uvěříš, dokážeš úplně všechno, co si budeš přát!“ Typická větička z takzvaných motivačních školení. Trochu to připomíná cirkusového krotitele, který drží metr nad zemí planoucí obruč. U nohou se mu přitom krčí šnek, kterého povzbuzuje slovy: „To zvládneš! Do toho! Ty to dokážeš!“

V pozdějších dobách se teorie pozitivního myšlení ujal zejména Joseph Murphy – ten začal razit teorii, že člověk je schopen pomocí pozitivních představ nasměrovat své myšlení a život vstříc optimistické budoucnosti. Podobné myšlenky a názory propaguje i spousta knih a seminářů a také mnoho samozvaných guruů, kteří lidem vtloukají do hlavy bezduché: „Myslete pozitivně!“

Přát si, pustit to z hlavy a složit ruce do klína

Zjednodušeně řečeno funguje pozitivní myšlení následujícím způsobem: Představíte si, co byste rádi. To si vymalujete v těch nejjasnějších barvách; nejlepší je cítit, slyšet a vnímat všechno, co cítit, slyšet a vnímat dokážete. Pak přichází zásadní krok: Musíte své přání pustit z hlavy. Ano, přesně tak! Jakmile získáte jasnou představu, musíte se svého přání zbavit a poslat ho do vesmíru. Nebo kamkoliv jinam, na tom vlastně zas tak nesejde. A pak už jen stačí v klidu a pohodě čekat na to, až se vám přání samo od sebe splní.

Nejlepší na celé věci přitom je, že podle všemožných pojednání výše popsaný postup funguje nejen u velkých cílů, jako je například hledání ideálního životního partnera, ale i u drobných výzev všedního dne – třeba hledání parkovacího místa v zoufale přeplněném městském centru. Intenzivně si přát, pustit přání do světa – a pak už se jen radovat z volného místa k zaparkování.

! O tom, že pozitivní myšlení samo o sobě nestačí, hovoří i jedna stará arabská moudrost: „Bohu důvěřuj nade vše, ale nejdřív si velblouda musíš uvázat.“

Růžím se daří lépe, když o ně pečujeme

Pozitivní myšlení je myšlení pasivní. Jako takové je sice pohodlné, ale má poměrně zásadní nevýhody. A může být dokonce škodlivé. Vede totiž k tomu, že člověk složí ruce do klína a čeká, co se stane. Samozřejmě – nic vám nebrání v tom, abyste zasadili růži a intenzivně mysleli na to, jak rostlinka sílí a prospívá. Statistika je ale neúprosná. Celkem jasně z ní vyplývá, že růži mnohem pravděpodobněji víc než vaše myšlenky prospěje, když ji budete zalévat, hnojit a pečlivě o ni pečovat. Podobně to přitom funguje nejenom u růží. Pozitivní myšlení samo o sobě zkrátka a dobře nestačí.

‖ Příklad

Hluboce věřící poutník během cesty hustým lesem sejde z pěšiny a zapadne do močálu. Zaboří se do měkké půdy a nemůže se dostat ven. Náhodou jde kolem pocestný a zeptá se, jestli mu může pomoci. „Ne, ne, není potřeba – náš milý Bůh mi jistě pomůže sám!“ Pocestný jde dál, ale tonoucí mu pořád leží na mysli – a tak se po hodině rozhodne, že všechno pro jistotu znovu zkontroluje. Poutník je stále v močálu. Mezitím zapadl ještě hlouběji. Kolemjdoucí se ho tedy znovu zeptá, jestli nechce pomoci. Ten nicméně jeho nabídku se stejným odůvodněním opět odmítne. Poutník jen vrtí hlavou a pro jistotu zavolá hasiče. Když přijedou, kouká muži z bažiny už jen hlava, jakoukoliv pomoc ale přesto zarytě odmítá: „Jen mě nechte – náš Pán mi jistě pomůže!“

Poutník v bažině zemře. Přijde k nebeské bráně a ptá se svatého Petra: „Poslyš, celý život jsem byl vzorem bohabojného křesťana. Proč jste mi nepomohli, když jsem vás potřeboval?“ Petr se zamračí, zalistuje ve své zlaté knize a potom povídá: „Co to povídáš, člověče? Jak nepomohli? Vždyť jsme ti tam dvakrát poslali náhodného kolemjdoucího, a jednou dokonce hasiče!“

1.2Angažované myšlení – lepší cesta

Kde přestává pozitivní myšlení, začíná myšlení angažované. Při využívání pozitivního myšlení v jeho ryzí podobě spoléháte na to, že okolnosti za vás změní druzí – váš šéf, ochotní lidé, vesmír nebo dobrotivý Bůh, který však ještě nikdy sám velblouda neuvázal ani nepohnojil růži. Když ale začnete myslet angažovaně, máte možnost postarat se o změny sami. Při tom se navíc můžete spoléhat na jeden princip, který vám dodá obrovskou sílu.

1.2.1Síla placeba

Placebo efekt určitě moc dobře znáte sami. Placebo je přípravek v podobě léku, který však neobsahuje žádné účinné látky. Pacientům se podává tak, aby si mysleli, že se jedná o skutečný lék. Na celé věci je přitom zarážející, že terapie pomocí placeba dosahuje vysoké úspěšnosti.

! Je prokázáno, že když člověk trpící akutní bolestí hlavy dostane prášek s tím, že mu pomůže, je dost pravděpodobné, že se jeho stav zlepší, ačkoli ve skutečnosti spolkl jenom placebo.

Čím to? Každého samozřejmě jako první napadne odpověď: „Protože tomu věří.“ Ano, to je pravda. Ale u placebo efektu se k tomu přidává ještě jeden velmi podstatný faktor. Zkušební odběry u pacientů trpících bolestí hlavy, jimž bylo podáno placebo, totiž ukázaly, že jejich krev obsahovala látky, které jejich tělo začalo k potlačení bolesti samo vylučovat.

Člověk má přesně tolik sil, kolik potřebuje

Funguje to celkem jednoduše. Naše tělo se energeticky připravuje na situace, které ho čekají, případně na to, co si myslí, že nastane. Když jsme přesvědčeni, že nás čeká náročné období, které bude vyžadovat veškeré naše schopnosti, tak nám tělo potřebnou sílu poskytne. Začne vylučovat ty správné látky a my získáme nezbytnou energii. V tomto případě nás placebo efekt ovlivňuje pozitivně. Horší je to naopak v případě, kdy dospějeme k přesvědčení, že nás čeká něco nezáživného, co nám nestojí za námahu – v takovém případě nám totiž tělo dodá energie jen velmi málo.

‖ Příklad

Když se mě Petr Müller rozhodl požádat o soukromou konzultaci, bylo mu 54 let. Necítil se tak nějak ve své kůži – jenže netušil, čím by to mohlo být, ani jak by této psychické nepohodě mohl uniknout. V 55 letech, tedy za 12 měsíců, měl odejít na odpočinek. U nich ve firmě to takto chodilo. Finančně byl naprosto zajištěný. Pro spoustu lidí důvod slavit. Ne tak pro Petra Müllera.

Záhy se ukázalo, kde vězí jádro pudla: „Posledních 30 let bylo jedno velké dobrodružství. Spoustu času jsem trávil v zahraničí, pracoval jsem na řadě extrémně náročných projektů, fungoval jako konzultant vedení firmy. A teď? Teď jsem dospěl k přesvědčení, že jsem za zenitem a už to se mnou jde z kopce.“

Vzpomeňte na placebo efekt. Když má člověk pocit, že už ho nikdo nepotřebuje, že už brzy nebude stačit, dostane také jen tolik energie, kolik potřebuje ke scénáři, který si nalinkoval. Představte si ale, jak by to vypadalo, kdyby si Petr řekl: „Posledních 30 let jsem všechno dával firmě. Teď už jde jen o mě. V následujících desetiletích využiju svoje síly jen sám pro sebe. Rovnou si na to sednu a napíšu si, co si už dlouho přeju a po čem toužím.“ Vsaďte se, že jeho tělo by pak po litrech začalo tvořit aktivující látky, díky nimž by doslova sršel energií.

Placebo efekt nemá nic společného s ezoterikou – jeho účinky byly už mnohokrát nade vši pochybnost prokázány v celé řadě vědeckých studií. Dnes se způsobu fungování placebo efektu věnuje jeden celý vědní obor. A přišlo se na spoustu mnohdy až ohromujících poznatků. Například to, že placebo funguje lépe, když jej podává lékař, a ne sestra, nebo to, že drahá placeba jsou účinnější než ta levná.

Esence angažovaného myšlení

Využívejte placebo efektu tak, že budete myslet angažovaně! Myšlení je proces, při kterém člověk sám sobě klade otázky a odpovídá si na ně. Čím lepší jsou otázky, které si klademe, tím lepší nás napadají odpovědi. To je jádro angažovaného myšlení.

! Stěžejní otázku této metody si můžete položit téměř vždy, když budete chtít něco změnit. Tato otázka vám může zásadním způsobem změnit život. Jak zní? „Co můžu udělat?“

Čekáte už dlouhé roky v zaměstnání na povýšení? Chcete vést vlastní oddělení? Dostávat jiné pracovní úkoly než doposud? Položte sami sobě otázku: „Co můžu udělat pro to, abych tuto pozici získal(a)?“

Využijte sílu angažovaného myšlení a používejte tuto otázku cíleně. Sami uvidíte, kolikrát vám otevře dveře k úspěchu – hlavně ty, které jste si předtím nevědomky sami zavřeli. Jde tu totiž o vás! Je jasné, že tato otázka přijde vhod, i když budete chtít získat něco od druhých. Ale v první řadě jde o vás – proto byste se měli sami sebe ptát, co můžete udělat pro to, abyste dospěli ke svému cíli.

Až budete trochu pokročilejší a tuto otázku budete běžně používat, položte si další: „Co můžu udělat ještě?“

‖ Příklad

Jiří Strouhal pracuje už spoustu let na té samé pozici. Nic nenasvědčuje tomu, že by ho ve firmě měl čekat kariérní postup. Přednedávnem do jejich oddělení přišel úplně nový vedoucí. Přitom Jiří si byl jistý, že by tuto funkci zvládl vykonávat minimálně stejně dobře. Předpokladem ale je absolvování speciálního kurzu, na který ho jeho zaměstnavatel už delší dobu odmítá poslat. Pan Strouhal si uvědomil, že začíná být čím dál víc nespokojený. Začal přemýšlet o tom, jestli by nebylo lepší, kdyby se vším praštil. V jednu chvíli dokonce začal částečně přizvukovat kolegům v jejich nespokojeném remcání. Pak někde náhodou narazil na teorii angažovaného myšlení a využívání zvláštních otázek. Dal se okamžitě do práce a napsal si: „Co můžu udělat pro to, abych se během dvou let stal vedoucím oddělení?“

Nakonec Jiří přišel na tolik věcí, že to vydalo na tři a půl stránky formátu A4. Jeden z bodů, dost možná ten nejpodstatnější, zněl: „Absolvovat potřebný kurz na vlastní náklady.“ O 14 měsíců později měl novou kvalifikaci v kapse a konečně dosáhl vytouženého povýšení.

Samozřejmě je jasné, že otázka „Co můžu udělat?“ není všelék, který jako mávnutím kouzelného proutku pomůže vždy, všude a se vším. Výrazně ale podpoří naši touhu dostat se dál, dosáhnout našeho cíle. Aktivuje energie, které při netečném lamentování zůstávají skryté. Místo toho, abychom viděli jen problémy a upadli do apatie, nám pomáhá směřovat k vytčenému cíli a dodává naději. Zkuste to – uvidíte sami!

1.2.2Sebemotivace jako rozhodnutí

Věříte tomu, že se člověk pro sebemotivovaný způsob života a práce může svobodně rozhodnout? Já jsem o tom pevně přesvědčen. Jediným předpokladem přitom je, že musíte chtít.

‖ Příklad

Jeden mladík se zeptal Sokrata: „V čem spočívá tajemství úspěchu?“ Sokrates odvětil: „Pojď se mnou k řece.“ Na břehu mu pak povídá: „Půjdeme do vody.“ Jakmile byli oba až po krk ve vodě, popadl Sokrates mladíka a strčil mu hlavu pod vodu. Překvapený mladík se začal zoufale bránit a pokoušel se ze sevření vytrhnout, Sokrates ho ale nepouštěl. Uběhlo několik nekonečných vteřin. Když Sokrates svůj stisk konečně uvolnil, vynořil se mladík okamžitě nad hladinu, prskal a nevěřícně lapal po dechu. Sokrates se ho zeptal: „Když jsi byl pod vodou, po čem jsi toužil ze všeho nejvíc?“ „Po vzduchu, samozřejmě!“ odpověděl mu mladík.

„Vidíš,“ odtušil Sokrates, „právě v tom tkví tajemství úspěchu. Až budeš po úspěchu toužit stejně silně, jako jsi tam pod vodou toužil po vzduchu, potom ho zaručeně dosáhneš.“

Řekněte z celého srdce: „Ano!“

Chcete-li životem procházet s vysokou mírou sebemotivace, musíte se pro to vědomě a jednoznačně rozhodnout.

! Sebemotivace není charakterová vlastnost. Je výsledkem procesu, jejž tvoří několik dílčích kroků. Tyto kroky se přitom každý může naučit a cvičit se v nich.

V odborné literatuře se pojmem „sebemotivace“ obvykle rozumí schopnost člověka začít čistě z vlastního popudu a bez přímých podnětů nebo tlaku ze strany jiných osob s určitým úsilím a pečlivě a důsledně se mu věnovat až do dosažení vytčeného cíle.

Může tomu tak opravdu být – zároveň tu ale popisujeme jen 1 % toho, co je pro vás důležité. Spíše než tato poněkud těžkopádná definice se mi zamlouvá formulace trochu jiná. Sebemotivovaní jste, když:

- •vás nějaká věc dostala tak „do varu“, že se jen stěží dokážete udržet;

- •oči vám planou tak, že každý náhodný kolemjdoucí pozná, jak zatraceně vážně svou věc myslíte;

- •naprosto bezpečně víte, že uděláte všechno, co budete moci, a že překonáte i ty největší obtíže.

Podobných možností popisu přitom existuje ještě spousta. Všem společný je ale jeden klíčový poznatek: Sebemotivace je otázkou vašeho vlastního vědomého rozhodnutí.

Ukrývá se za ní proces se specifickými kroky a metodami. A samozřejmě je možné se ji učit a zdokonalovat se v ní. Je to velmi podobné jako hra na hudební nástroj nebo sport – až do určitého stupně mistrovství to zvládne úplně každý. Ale chcete to? Jste si jistí, že chcete pravidelně cvičit? I když na to třeba nebudete mít náladu?

I ti nejlepší pořád trénují standardky

Jedním si můžete být jistí: Když jste v něčem dobří, rozhodně to neznamená, že jste dosáhli konce vlajkového stožáru. Teď totiž musíte trénovat, abyste zůstali tak dobří, jak jste. Tuto pravdu si uvědomím pokaždé, když jednou za čas vidím trénink fotbalové reprezentace. Co hoši pilují? Jistě, zkouší nové herní varianty a technické finesy. Z velké části se ale věnují nacvičování naprostých banalit, jako jsou rohy, přímé kopy, přihrávky, bago a další podobná cvičení, kterými si prošli už nejméně tisíckrát. Vzpomeňte si na to, až se vám zase jednou bude honit hlavou: „Tohle ale přece už dávnou umím…“ Věnujte se věcem naplno a s vervou. I při tréninku. I když budou v přeneseném smyslu padat trakaře a fučet vichr, že by psa ven nevyhnal. Vědomě jste se rozhodli. Vy jdete ven, ať se děje, co se děje.

Abychom měli ve věcech úplně jasno a dokázali své plány spolehlivě zrealizovat, musíme si jako první krok říci z celého srdce: „Ano!“. „Ano“ životu, který bude, pravda, náročný, ale také velmi zajímavý a napínavý – životu, při němž ze sebe každý den budeme s vášní a odhodláním vydávat to nejlepší. Toto rozhodnutí a tento vnitřní přístup jsou přitom vším, jen ne samozřejmostí.

‖ Příklad

Při jednom koučinku jsem pracoval s Andreou Hegerovou, 42letou manažerkou. Po mnoha letech dlouhého snažení se jí konečně podařilo postoupit ve firmě na vysněnou pozici. Proto se nyní měla připravovat mimo jiné i pomocí koučování. Hovořili jsme spolu o její kvalifikaci i osobnostním profilu, o výzvách, které s sebou nová pozice přináší – zdálo se, že všechno naprosto odpovídá jejím představám. Přesto jsem z ní cítil určitou zablokovanost, jako by měla zataženou ruční brzdu. Po nějaké době jsem se jí proto zeptal: „Paní Hegerová, kolik procent toho, co dokážete, jakou část svých znalostí, své vášně, své angažovanosti chcete využívat na nové pozici?“ Byl jsem skálopevně přesvědčen, že odpověď bude znít: „100 %!“ O to víc mě proto překvapilo, když se po chvíli přemýšlení ozvalo: „Tak 70 až 80 %.“

„Zajímavé,“ odvětil jsem a položil ještě jednu otázku: „Komu myslíte, že tímto přístupem uškodíte víc – firmě, nebo sama sobě?“

Dávejte ze sebe vždy 100 %! Vyplatí se to! Nebo jinak – po vzoru předchozího příkladu – kolik procent svých schopností jste ochotni využívat vy?

1.3Činorodost se dá naučit

Činorodost se dá naučit. Než s tím ovšem začnete, bude rozumné podívat se na to, do čeho můžete svou energii co nejúčinněji a nejúčelněji investovat. Ne ve všech případech totiž bude mít vaše snaha a angažovanost stejné výsledky. Názorně je to vysvětleno na následujícím obrázku.

Sféry zájmu a vlivu

1.3.1Sféra zájmu a sféra vlivu

Existují tři roviny. Ta vnější se nazývá „sféra zájmu“. Patří do ní vše, co vás sice zajímá, ale na co v konečném důsledku nemáte žádný vliv. Zajímá vás, jaké bude počasí? Jak to vypadá s americkou zahraniční politikou nebo kdo letos vyhraje fotbalovou ligu? To jsou typická témata ze sféry zájmu. To vše vás zajímá, ale nemůžete to žádným způsobem ovlivnit, nemůžete nijak přispět k výsledku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství sebemotivace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.