Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

ZLOBIVÉ POHÁDKY

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5696. publikaci

Ilustrace Drahomír Trsťan
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh obálky Drahomír Trsťan
Zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 104
Vydání 1., 2014

Vytiskla tiskárny FINIDR s.r.o. Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Illustration © Drahomír Trsťan

ISBN 978-80-247-4472-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9564-5 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9565-2 (ve formátu EPUB)

Posměváček

Honzík začal nedávno chodit do první třídy. Učil se ze všech nejlíp, ale přesto se do školy netěšil. Bylo to proto, že měl ve třídě spolužáka Vláďu, který se mu přede všemi posmíval kvůli silným brýlím. Honzíka to trápilo a někdy si kvůli tomu v noci i poplakal.

Honzík ovšem nebyl sám, komu se Vláďa posmíval. Janičku škádlil, že je tlustá jako bečka, posmíval se Kájovi, že nemá žádné svaly, a přede všemi mu říkával: „Karlíček – slabý jako čajíček!“ Dělal si legraci z Tomáše, který měl odmalička nemocné nohy, a nemohl proto cvičit v tělocviku. Posmíval se mu: „Tomi – chromý!“ Vláďa se zkrátka posmíval kdekomu. Důvod si vždycky našel. A když ne, tak si ho vymyslel.

Jednou, když zase Honzík večer plakal do polštáře, stala se podivná věc. Přisedl si k němu maličký skřítek a pošeptal mu: „Neplač! My o tom zlém posměváčkovi moc dobře víme a taky ho potrestáme!“

Po těch slovech skřítek zmizel. Honzíkovi se najednou ulevilo. Přestal plakat a vmžiku spokojeně usnul.

Ve stejnou chvíli se v jiném domě a v jiné posteli chystal ke spánku i Vláďa. Natřepal si polštář a s úsměvem přemýšlel, z koho si bude zítra ve škole utahovat. Přemýšlení ho natolik zmohlo, že usnul.

Najednou byl v nějaké veliké zahradě se spoustou krtinců. Vláďa chtěl udělat krok, ale nemohl. Nohy měl jako přilepené k zemi. V tu ránu se z krtinců vynořili skřítci a začali se mu hlasitě posmívat. Tak hlasitě, že si musel zacpat uši. Když po chvíli skřítci zmizeli, Vláďa se opět rozešel. Rychle se rozhlédl, aby našel východ ze zahrady, a rozběhl se tím směrem. Po pár krocích ovšem upadl do jámy plné bláta. Okolo ní se zase objevili skřítci a začali se mu jednohlasně posmívat: „Bláteníček – Vládíček.“

Vláďovi bylo do pláče. Nemohl se pořádně ani zvednout, jak mu to klouzalo. Se slzami v očích si zakrýval uši. Když skřítci zmizeli, s vypětím všech sil se vyškrábal z jámy ven. Honem pospíchal k bráně, která už byla na dosah. Najednou před ním ale vyrostlo trnité křoví a on se ošklivě popíchal. Už mu ani tak nevadilo, že má ruce i nohy poškrábané a popíchané od trní. Vadilo mu, že se mu ti skřítci zase posmívají. „Píchá to, píchá, do ruky i břicha! Cha cha cha!“

Vláďa byl zoufalý. Zkoušel skřítky zahnat, ale oni se nedali a posmívali se mu ještě víc. Bezmocně se schoulil do klubíčka, zavřel oči a plakal a plakal.

Když oči opět otevřel, skřítkové i s trním byli pryč. Chtěl z té podivné zahrady co nejdříve zmizet. Vzal za kliku a otevřel branku. Za ní už ho čekal skřítek, který seděl předtím u Honzíka na polštáři. „Tak co? Ještě se budeš někomu posmívat?“ zeptal se přísně.

„Ne, nebudu, přísahám!“ sliboval kvapem Vláďa.

Pak se probudil. Byl právě tak akorát čas vstát a jít do školy. V lavici seděl způsobněji než obvykle, nikomu se neposmíval a nikoho neškádlil. Nikdo ze spolužáků nevěděl, jak se s Vláďou stala taková proměna. Úplně nejlepší ale bylo, že už to tak zůstalo napořád.

Vláďa už se nikdy nikomu neposmíval. Na vlastní kůži si totiž zkusil, jak moc je to nepříjemné.

O lakomé myšce

Myška Eliška si vyšla na procházku. Bezstarostně cupitala po cestičce, když vtom před jednou dírou spatřila celé myší shromáždění. Eliška byla zvědavá, proto přišla blíž a zeptala se vedle stojícího myšáka: „Co se tu stalo?“

Myšák se na ni podíval a zdvořile odpověděl: „K doktorovi nesou myšku, že ji strašně bolí v bříšku.“

Myška se podivila. Měla štěstí, že oslovila myšáka básníka, který hovořil pouze a jenom ve verších.

„A co se jí stalo?“ ptala se zvědavě.

Myšák se chvíli zamyslel a odpověděl: „Je to snad prý ze sýru. Zbaštila ho v papíru.“

„To jsou mi věci!“ divila se Eliška. „A jak to s ní vypadá? Co říkal doktor?“ vyzvídala dál.

„Doktor říkal bez legrace, že to chce dvě operace.“

Myška Eliška jen zakroutila hlavou. „Já se jí divím. Proč si ten sýr nerozbalila? Zajímalo by mě, jak se to všechno seběhlo. Nevíte to náhodou?“

Básník souhlasně pokýval hlavou, zhluboka se nadechl a spustil:

„Bylo to prý asi tak:

Projel tudy náklaďák,

který vezl spoustu sýru.

Pod kapotou měl však díru.

Pak se stane celkem lehce,

že sýr v autě zůstat nechce.

Skutálel se na vozovku

a přilákal myšku Žofku.

Žofka vůbec neváhala,

na ramena nohy vzala,

chtěla si sýr sama vzít,

doma si ho rozbalit.

Vtom však náhle slyší

kroky dalších myší.

I když je to k nevíře,

zhltla ten sýr v papíře.“

Myška Eliška jen nevěřícně kroutila hlavou. „To má za to, že byla tak lakomá. Kdyby se s ostatními rozdělila, nemuselo by se nic podobného stát.“

Básník jen zamyšleně přikyvoval.

O kouzelných slovíčkách

Bonifác byl učeň kouzelníka Pankráce. Byl šikovný a taky náramně zvědavý. Jednou ho napadlo, že by se mohl podívat do světa lidí. Důkladně pročetl Pankrácovu čarovnou knihu a až úplně na konci našel cestovní zaklínadlo. Rozpažil obě ruce, zamával kouzelnou hůlkou a řekl: „HONKY, TONKY, MANŽETA, CHTĚL BYCH K LIDEM DO SVĚTA!“

Otevřel oči a nestačil se divit. Seděl totiž v parku na lavičce vedle kluka, který vypadal podobně jako on.

„Kde ses tady vzal?“ zeptal se překvapeně kluk a odložil rozečtený časopis.

„Já jsem Ondra,“ představil se chlapec a podal malému kouzelníkovi ruku.

„Já jsem Bonifác a přičaroval jsem se ze světa kouzel,“ snažil se o vysvětlení Bonifác.

Ondra se hlasitě zasmál: „Co to plácáš?“

Bonifác pyšně zvedl hlavu a chlubil se: „Znám tolik kouzelných slovíček, že si to ani neumíš představit!“

Ondra trochu znejistěl. Nevěděl, co si o tom má myslet, ale nakonec odpověděl: „Já taky nějaká kouzelná slovíčka znám!“

Teď byl překvapený pro změnu Bonifác: „Ty jsi taky kouzelník?“

„Ne, to nejsem, ale kouzelná slovíčka by měl znát každý!“ odpověděl šibalsky Ondra.

Bonifác se ale nedal odbýt a vyzval Ondru na souboj: „Dobrá, tak budeme závodit, kdo z nás je lepší kouzelník!“

Ondra byl pro každou legraci, proto souhlasil.

Nevěděli ještě přesně, jak to udělají, ale vydali se na cestu.

Na kraji parku stál zmrzlinový stánek. Ondra chytře navrhl: „Tak schválně! Kdo z nás dvou dřív získá zmrzlinu?“

První šel ke stánku Ondra. Vyndal z kapsy desetikorunu a podal ji zmrzlináři se slovy: „Chtěl bych, PROSÍM, jednu zmrzlinu.“ Když ji dostal, řekl: „DĚKUJI!“ a vrátil se k Bonifácovi.

„Teď jsi na řadě ty,“ pobídl Bonifáce Ondra a podal mu další desetikorunu.

Bonifác si vyhrnul rukávy, zastavil se před zmrzlinářem, zamával rukama a řekl: „HOKUS, POKUS VE STÍNU, DEJ MI VELKOU ZMRZLINU!“

Zmrzlinář se na něj rozkřikl: „Jedeš?! Co to na mě zkoušíš?!“

Bonifác utíkal zpátky za Ondrou: „Zdá se, že tvoje kouzlo je silnější. Mohl bych se ho od tebe naučit?“

„No jasně,“ souhlasil se smíchem Ondra. „Je to hrozně jednoduché. Když něco chceš, musíš říct PROSÍM, a když to dostaneš, řekneš DĚKUJI. To jsou ta nejkouzelnější slovíčka na světě. Pomocí nich dosáhneš všeho, co chceš.“

Bonifác Ondrovi zamyšleně poděkoval a bohatší o novou zkušenost se vrátil do světa kouzel.

A co vy, děti? Nezapomínáte tato dvě kouzelná slovíčka?

Protivná žížala

Na sportovním stadionu bylo rušno. Právě probíhaly atletické závody. Žížala Bohdana, která bydlela zrovna v podzemí pod sportovištěm, se nahlas rozčilovala: „Kdo mi to tu dupe nad hlavou? Slušnou žížalu nenechají v klidu, darebáci!“

Rozčilování jí nepomohlo, a tak se rozhodla, že se na ty výtržníky podívá a náležitě jim vyčiní. Provrtala si cestičku směrem nahoru, ale objevila se přímo v běžecké dráze. Pán, který držel v ruce pistoli a měl závodníky odstartovat, si jí všiml. Dal běžcům pohov a šel se podívat blíž. Patou zatlačil žížalku zpátky a povrch pěkně udusal. Pak se vrátil na své místo, vystřelil z pistole a závod mohl začít.

Bohdana byla nasupená: „Však já se jim pomstím!“ křičela z plných plic, ale nikdo ji neslyšel. Provrtala se tedy ven o kus dál, v písku. Sotva vystrčila hlavu, už ji zase někdo zarazil zpět. Byl to závodník, který skákal do dálky a dopadl na doskočiště v písku. Rovnou na žížalu.

„Já jim dám!“ lamentovala Bohdana a snažila si zatlačit bouli, která se jí udělala na hlavě. Nevzdávala se. Vylezla ještě o kus dál, na trávníku. Tam už byla v bezpečí. Chvíli se nechápavě koukala, co to všichni dělají. U stanoviště pro skok do výšky měla hned jasno, co provede. V nestřeženém okamžiku se natáhla místo laťky, přes kterou závodníci skákali. Když se někdo přiblížil, drcla ho jako napnutá struna a pak sama seskočila.

„To je zvláštní,“ divili se všichni závodníci a žádali o výměnu laťky. Pro Bohdanu nastal čas k útěku.

Celá udýchaná se doplazila k dalšímu stanovišti. Okamžitě jí otrnulo a hned myslela na další lumpárnu. Když viděla, jak se závodníci pokaždé rozběhnou s tyčí, zapíchnou ji do země a pak přeskočí přes laťku ve velké výšce, napadlo ji, že by mohla posloužit místo tyče. Připlazila se k místu, kde byly na hromadě narovnané tyče. Natáhla se, jak nejvíc to jen šlo, a čekala. Hned první závodník po ní sáhl. Vzal ji do ruky, rozběhl se a pak udělal kotrmelec, stejně jako jeho domnělá tyč.

„Co to má znamenat?“ divili si závodníci i jejich trenéři. Než přišli blíž, aby se na to lépe podívali, žížala Bohdana vzala do zaječích.

Nachomýtla se zrovna k překážkovému běhu. „Teď jim teprve ukážu!“ zavýskala radostí.

Připlazila se k místu, kde byly všechny překážky v jedné řadě. Natáhla se od první dráhy až k poslední a čekala, až přes ni budou chtít závodníci přeskočit. Vystihla ten pravý okamžik, vymrštila se do vzduchu a její vinou závodníci popadali na zem jako přezrálé hrušky.

„To už přestává všechna legrace,“ rozčiloval se pořadatel závodu. „To nemůže být samo sebou. Tohle nám někdo dělá naschvál. Ale kdo?“ Nechal si přehrát kamerové záznamy, a z těch bylo jasné, kdo je tím záškodníkem. Protože byl pan pořadatel vášnivým rybářem, vzal si velkou plastovou krabici s víkem a vydal se mezi sportovce. Žížalu zastihl zrovna ve chvíli, kdy se snažila posloužit místo oštěpu. Popadl ji, zkroutil do klubíčka a zavřel do krabice.

Kdo ví, jestli pomohla ulovit sumce nebo jinou velkou rybu, ale od té doby probíhaly sportovní závody vždy hladce a bez potíží.

Zlomyslná navigace

Pan Ludvík se rozhodl, že skoncuje s prací v kanceláři. Celé dny sedí zahrabaný v papírech a mezi lidi se vůbec nedostane. Pár dní se zaujetím pročítal nabídky volných pracovních míst. V továrně pracovat nechtěl. Potřeboval se dostat mezi lidi, a tak se mu zamlouvala práce obchodního cestujícího. Okamžitě na inzerát odpověděl a čekal, co se bude dít.

Za pár dní dostal pozvánku k pohovoru. Firma se mu líbila, a dokonce mu slíbili i nové auto, tak byl opravdu nadšený. Dostal seznam míst, která musí objet s nabízeným zbožím. Pan Ludvík spokojeně přikyvoval, ale když přijel domů novým autem, uvědomil si, že neví, jak na ta místa trefí. Celý život byl ponořený do papírů a znal jen cestu do práce a z práce. Chvíli přemýšlel, prohlížel si všelijaké mapy a nakonec dostal nápad. Zajde do obchodu a koupí si navigaci. To je taková věcička, která člověku napovídá, kudy má jet, aby dorazil tam, kam chce.

Hned odpoledne zašel do obchodu s elektronikou.

„Budete si přát?“ zeptal se úslužně pan prodavač.

„Chtěl bych nějakou navigaci do svého auta,“ řekl pan Ludvík.

„Máme tady nejnovější model i s kamerovým systémem,“ nabídl pan prodavač.

Když se pan Ludvík podíval na cenu a porovnal si ji s obsahem své peněženky, zavrtěl hlavou. „To snad ani není potřeba. Chci nějakou úplně obyčejnou navigaci.“

Pan prodavač se na pana Ludvíka chápavě podíval a sáhl do police pro jeden model.

Když se pan Ludvík podíval na cenovku, zasvítilo mu v očích. Nechal si ji předvést a vyzkoušet. Zaplatil a vydal se na cestu domů.

Navigace se cítila dotčená. „Tak obyčejná? Úplně obyčejná? Taková drzost! To ti nedaruju!“ rozčilovala se ublíženě.

Když ji pan Ludvík vybalil z krabičky a podle návodu si nastavil trasu, byl spokojený. Moc se těšil na svou první jízdu s novou navigací. Ráno si přivstal, aby na okno svého auta připevnil držák navigace. Přísavka se přichytila jedna báseň. Pan Ludvík si tedy zapnul navigaci a upevnil ji do stojánku.

Sotva vyrazil na cestu, držák přestal fungovat, odlepil se od skla a společně s navigací spadl na podlahu auta.

Pan Ludvík zastavil, navigaci zvedl a snažil se ji znovu upevnit. Ať se snažil sebevíc, nešlo to. Přísavka se na skle nechtěla udržet. Co teď? Moc času nezbývalo, a tak si pan Ludvík položil navigaci na sedadlo spolujezdce. V první zatáčce ale navigace skončila opět na podlaze. Pan Ludvík zastavil u krajnice a přemýšlel, až se mu z hlavy kouřilo. Nedá se nic dělat, musí si ji dát do přihrádky u řadicí páky. Tam na ni sice moc dobře neuvidí, ale bude alespoň pozorně poslouchat.

Navigace byla nasupená. Myslela si, že pan Ludvík bude zuřit, ale s ním to ani nehnulo. Jen počkej, teď teprve něco uvidíš! Pohrozila mu v duchu. Příjemným hlasem mu poradila, aby zahnul doleva. Pan Ludvík poslechl. Neměl důvod navigaci nevěřit, ale ona ho schválně navedla do zákazu vjezdu. Pan Ludvík se ocitl v jednosměrné ulici, jenže jel naopak. A proti němu auto! Panu Ludvíkovi se roztřásly nohy. Protijedoucí auto na něj zatroubilo, a když z ulice vyjel, už na něj číhal policejní vůz.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlobivé pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.