Antonín Bajaja

DUELY

Brno 2015

© Antonín Bajaja, 1988, 2005, 2015

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2015 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-932-9 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-933-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-934-3 (Formát MobiPocket)

Obsah

PRVNÍ DUEL

Středa, 15. 11. 1978

17 hodin

1969

Zvlášť horký podzimek

1969

1970

Asi konec července

1970

V následujících třech hodinách

1971

Určitě leden

Dál na cestě k pasekám

1971

Asi květen

1971

Konec října

1972

Únor

1972

Podzim

1972

Podzim (stále u Koldůchů)

1972

Opět u Koldůchů

1972

Dva tři dny po návštěvě u Koldůchů

1973

Březnové ráno

1977

Začátek ledna

1977

Léto

1977

Asi prosinec

1978

Únor

Středa, 15. 11. 1978

15 hodin

DRUHÝ DUEL

1987

Čtvrtek

V polovině května

Úterý

Ke konci června

Středa

Začátek července

Pondělí

Na přelomu srpna a září

Sobota

Konec babího léta

Sobota

Konec babího léta

Sobota

Konec babího léta

PRVNÍ DUEL

Středa, 15. 11. 1978

17 hodin

— JÁ!

Pršela voda se sněhem. Ten bělošedý mrak, který ulehl na zem jak urousaný čuvač. Občas se otřepal, aby mu nezateklo do kožichu. Otřepal se, až to v nahých větvích zámeckého parku odpovědělo zavrzáním. Hromady suchého listí odvezly náklaďáky na městské smetiště hned po Martinovi. Z vůní a svitů babího léta nezbyla ani špetka; o jiskřivosti čerstvého prašanu se začalo snít jen dětem, kterým rodiče (jaksi unaveně) slibovali: Kateřina na blátě — Vánoce na ledě.

Ing. Alois Kvasil, CSc. (tak to stálo na jeho vizitce), mrkl na hodinky (17:01) a uvědomil si, že vlastně utíká a zároveň čeká. Ale že musí čekat: ono dlouho odkládané setkání (s kým?) ho tentokrát nemine.

Promáčenými pískovými chodníky parku se plížily dušičky. Dušičky. Dávno minul jejich svátek, a ony se stále plížily. Kanuly kůrou kaštanů, rozpraskanou jak někdejší roky. Kapaly z platanového haluzí, pleskaly do kalužin. V šeru opuštěného tržiště postávala poslední babka nabízející nikomu pár neřestně bujných chryzantém. Stín.

— JÁ! ozvalo se neodbytněji.

Já? napadlo Lojzu, mírně naklonil deštník a pohlédl směrem k parkovišti: zůstal zírat na stříbrnou limuzínu s velikými, snad labutími křídly, křídla několikrát vznešeně mávla a (tak se to v podivném světle zářivek jevilo) splynula s karoserií. Potom si všiml muže, co seděl za volantem, co se vykláněl z otevřeného okýnka a ptal se: — Ty už mě, JÁ, nepoznáváš?

— Ale ano… ahoj, řekl JÁ. Nasadil úsměv a doufal, že mu příští okamžiky vyťuknou totožnost chlapíka v labutí limuzíně z paměti na jazyk.

I ten doufal. Čekal. Snad pět, snad deset chvil. — Já jsem přece TY, vykřikl nakonec.

— Jak se máš? zatvářil se Lojza neutrálně.

— Ještě ti to nedošlo? zeptal se TY a pokračoval v identifikaci. Byl jsem Stanley a ty Livingstone, když jsme objevovali Afriku… snů. Pamatuješ? Doctor Livingstone! I presume!

— Stanley, zvolal JÁ. A TY přidal otázku: — Proč se snažíš zlézt Mount Everest?

— Protože… (Neví, jak dál, čelo se mu krabatí, moc rád by věděl, ale je to tak dávno, co byl Hillarym.)

— Protože existuje, pomohl mu TY.

— Ano, prohodil JÁ. Buďto se zastyděl, nebo zesmutněl. (Měli jeden kopačák, jedny poklady a přísahy ukryté v betonových bunkrech z druhé světové války, v bunkrech ve žlebě pod jabloňovým sadem, mnoho dobrodružství, malérů, knih… a jednu první lásku, která se jmenovala Zita. Hrála na klavír Bugatti-step. Když ji doprovázeli z tanečních, líbala ústy plnými mátové žvýkačky. To jim chutnalo. Ale po závěrečném plese se JÁ TY zeptal: Šáhnul sis? — Ano, má je pořádné, culil se TY. — Já nemyslím prsa, já myslím, jestli sis šáhnul mezi stehna, zašklebil se JÁ, zašklebil se jako znalec. — Ne, špitl TY a JÁ dodal: Ženskou poznáš, až když si na ni šáhneš.)

TY se zasmál.

JÁ pokrčil rameny a řekl: Tys toho moc neužil.

Na to se dalo jen přitakat a TY přitakal, ale jaksi divně. Oba umlkli. Vážili těžknoucí slova. Nebo tušili, že k rozpakům nestačí jen léta se nevidět. Taková umlknutí se naplňují minulostmi, které se do nás vtiskly jak do jílu — líp, než se staly.

— Pojďme si někam sednout, ozval se konečně TY. Letadlo mi startuje až za pět hodin.

— Ty někam letíš?

— Do Austrálie. Potom na Fidži, na Aljašku a potom…

— Hmm? To ti teda závidím, pronesl žertovně JÁ, ale myslel to vážně. Austrálie…

— Její šachovnicový vzhled vždy a zcela právem dráždil vznětlivého učence Peganela. Tehdy bylo na tomto velikém oceánijském ostrově šest provincií: Nový Jižní Wales s hlavním městem Sydney, Queensland s hlavním městem…

— Děti kapitána Granta, přerušil ho JÁ. Za tři čtyři vteřiny dodal: — Můžem zajít třeba ke Slunci. — Kam? — Do vinárny. — Neznám. Je to daleko? — Pár minut.

Číšník přinesl objednanou sedmičku sauvignonu. Způsobně odlil. Lojza ochutnal, přikývl a ledabyle konstatoval: „V pořádku.“ Číšník sklenici doplnil, uklonil se a odešel.

— Mají to přechlazené, prohlásil popravdě JÁ. — Proč jsi mu to neřekl? — Nemělo by to smysl.

TY chtěl něco podotknout. Potom řekl: — Tož na zdraví, Hillary. Na ten Mount Everest. A na tajemnou řeku Kongo, doktore Livingstone, uzavřel přípitek. Cinknutí sklenice o láhev. První doušek.

1969

Zvlášť horký podzimek

Je to už dávno. Asi rok po promoci, pár dnů po vojně a mnoho před špetkou poznání. (Zlatý civil!) Brodil jsem se zářijovou otavou vzhůru žlebem, abych vyřídil vzkaz. Na obličej se mi v potném horku lepily kravincové mušky a od lesa se tomu pošklebovalo stádo jalovic. Možná že nepošklebovalo. Že jen tak postávalo a polehávalo a zádumčivě přežvykovalo. Do rytmu s pulsem v mých spáncích kukala kukačka. (Kukají v září kukačky?)

Nebo ržály kobylky, bubnovali datlové, vztekali se cvrčci… co já vím? Ale ano: slyším, že někde na vrcholu toho úžlabí kdákala slepice. Do celého světa vykřikovala, že snesla vejce. Ještě jsem nevěděl, že každá chvilinka je životní premiérou.

Už je tu jabloňový sad. A Lojzek. Pasecký Krakonoš. Opírá se o nejsukovatější jabloň ze všech jabloní. Slepice ještě jednou vřískla. Umlkla. Ticho. Jen vosy, chitinové motory na plné obrátky, opřádaly svými černožlutými nálety děravé jablko.

Lojzek. V paprčích drží dubový klacek a má ho zabodnutý do krtičince; a tak, jak se hřbetem opírá o kmen jabloně, zrovna tak třímá své dřevovaté žezlo. Kolmo ke středu Země. Imperátor s nataženými pažemi. Pod kosmatým obočím ani záblesk dobrého dne. Pravý hnát obutý do obrovské gumové holínky zvedl pár centimetrů nad pošlapanou trávu a podpatkem rozdrtil vosí hody. Šťavnatě to křuplo. „C-co tu chceš, ogaro?“

Chtělo se mi říct „nic“ a odejít. Řekl jsem: „Vy jste pan Dlouhý?“

Vytáhl své žezlo z krtčí hromady, odpálkoval rozdrcené zbytky kamsi daleko a levačkou si posunul kšiltovku (celuloidový štítek měl barvu kravince) směrem k obočí: „C-cože?“ zahřměl.

„Posílá mě inženýr Landsfeld, abych panu Dlouhému vyřídil, že zítra se budou vážit jalovice.“

„Já su Koldůch!“

„Ale-ale to-tož promiňte,“ rozkoktal jsem se.

„J-já ťa rozškubnu jak ž-žabu!“

17:29

JÁ do sebe obrátil zbytek skleničky, opět ji naplnil (málem přelil) a poznamenal: — Dnes se spolu ožerem.

— Proč to? podivil se TY. Stačí přece pár decinek, a bude zas dobře, zas jak kdysi, pamatuješ? — Nepamatuju. — Ale vzpomeneš si. — Kdysi je dávno pryč, řekl JÁ. Od té doby, co mě nevzali na univerzitu. Prý pro dostatek vhodnějších uchazečů. Vhodnějších! Ti vhodnější měli buď lepší třídní původ, nebo tlačenku. Prostě tlačenku! Stačilo vzít telefon a zašveholit pár slov. — Svého otce, namítl TY, si vážím i proto, že to neudělal. Že se na telefonování vykašlal. I když řetěz známostí je přece nekonečný. — Vykašlal? Musím tě, chlapče, zklamat. Ten měl strach. Ani ne tak z prohřešku proti vlastnímu přesvědčení jako z porušení všelijakých pomyslných zákonů a vyhlášek… a co já vím. Ušlápnutý a loajální. Takže já jsem se nakonec musel spokojit s tím, co mi nabídli: s hnojárnou. Tam tenkrát brali každého. Prostě jsem nepatřil mezi synáčky, co si mohli vybírat. Raději toho nechme. — Nebyls dost tvrdohlavý. Brals, co bylo hned po ruce. A dals na řeči a na všelijaké… a na jiné zbytečnosti. Neunesl bys před… před Zitou tu pohanu, že nejsi vyvolenec, že nebudeš (TY se malinko pousmál) pět roků studovat. Protože ona se na konzervatoř dostala. S tím svým Bugatti-stepem.

A JÁ se zase napil. — Kázání skončilo? zeptal se naježeně. A zeptal se, jak se ptáme na zdraví: — Co teď vlastně děláš?

— To, co jsem si vždycky přál… samozřejmě.

— Co to je?

— Ty už nevíš? zašeptal TY.

(Každý na palubě se radoval, když se dozvěděl o Paganelově rozhodnutí. Malý Robert se mu vrhl kolem krku a učenec řekl: Pěkný chlapíček, budu ho učit zeměpisu. A tak, poněvadž John Mangles si vzal za úkol udělat z něho námořníka, Glenarvan statečného muže, lady Helena dobrého a ušlechtilého člověka, major chladnokrevného chlapce a Mary Grantová vděčného žáka tak výtečných učitelů, musel se Robert rozhodně stát jednoho dne dokonalým. Duncan doplnil zásoby uhlí. JÁ a TY vypustili k mrakům draky, své větrné draky, jejichž třásnité ohony vlají v proudech nebeského vzduchu. Byl podzim posledních melounů a první jinovatky. V dlaních cítil tah motouzu a vítr dul rychlostí čtrnáct sáhů za vteřinu. Na jachtu se již valily obrovské vlny. Řeka se rozvodnila. Vytáhli z prádelny necky a bahnité vlny je nesly kolem břehů lemovaných javory, ale v té chvíli již černý bod vzrůstal. Byl to pták kroužící v nezměrných výškách. Kondor, řekl Paganel. Snášel se závratnou rychlostí na úbočí Kordiller, otvíraje a zavíraje své nebezpečné pařáty. Je-li Robert ještě živ, zvolal Glenarvan, pak tento pták… Palte, přátelé! S prstem na spoušti otcovy vzduchovky pečlivě zamířil, prsklo to, hlaveň nadskočila a žárovka před garáží se proměnila v explozi skleněné tříště. Stačilo několik kroků, aby se lovci octli v kraji z celého světa na zvěř nejbohatším. Tu a tam rostly ve vlhkých dolinách vrby a rostlina Gynerium argenteum, která si libuje v sousedství sladkých vod. Mám ještěrku, zajásal JÁ a TY na to: Pustíme ji u nás na dvoře… nebo vlastně ne, nachytáme ještě nějaké žáby a mloky a uděláme si terárium. Thalkáv pak svým druhům předvedl, jak se loví nandu, druh zvláštního pampského pštrosa, který dovede vyvinout neobyčejnou rychlost. Jaguár je lítá šelma, ozval se Paganel, jedinou ranou tlapy přerazí koni vaz. Jakmile okusí lidské maso, dychtivě je pak vyhledává. Vyšplhali se do větví své oblíbené třešně a Paganel pokračoval: Začínám se domnívat, že lidé jsou předurčeni žít na stromech. Chybějí jim křídla, řekl major. Jednou si je udělají, odpověděl profesor a TY a JÁ k tomu dodali: Naoperujeme poštovním holubům něco, čím je budeme ovládat, a oni pak budou létat, kam budeme chtít. Za stodolou strýce ze Lhoty si pak zapálili první cigaretu — ukradenou globusku. Jakou noc prožili oni i jejich druhové! Nebohý Robert i drahý Paganel se již neobjevili. Jak bylo ale možno pochybovat o jejich osudu? Nepadli snad první za oběť pomstychtivým domorodcům? John Mangles cítil, jak se mu srdce jitří při pohledu na žalostný smutek Mary Grantové. Zita usedla ke klavíru a počala hrát. Tenkrát napsal TYJÁ básničku. Jednu z prvních: Dnes ráno při východu slunce obloha lehce zrůžověla. Asi tě, milá, uviděla, jak spíš za otevřeným oknem s rozepnutým knoflíčkem u noční košile. Tehdy se bahno, láva a sopečné úlomky spojily v jediný požár. Proudy ohně rozrývaly úbočí Monganamu. Záře výbuchu ozářila okolní hory a hluboká údolí zaplanula mocnými odlesky. Do člunu! zvolal. V jediné minutě do něho všichni stokrát zklamaní, avšak stokrát nezlomení zachránci nasedli a rychle odrazili, protože šest námořníků u vesel zabíralo ze všech sil. Deset sáhů od břehu vydala Mary srdceryvný výkřik: Otec! Byl to jejich otec, byl to kapitán Grant.)

— No a? prohodil JÁ, prohodil bez výrazu v tváři. TY mu přesto položil otázku: — Mám pokračovat? — Nemusíš. A víš co? Řekni mi, ale bez romantických řečiček, kam až jsi to vlastně dotáhl… v životě dotáhl ty. Byla to výzva s výčitkou. JÁ ji hned zapil vínem.

— Jdi svou cestou a nech lidi mluvit, ozval se po krátkém zamyšlení TY. Pamatuješ? Dante.

— Řekl jsem bez řečiček.

— Dobrá. Jsem entomolog, genetik, astronom, znalec klínopisu, letec, fotbalista… co nás ještě zajímalo?

— Třeba známky. — Ano. Jsem filatelista.

1969

Dávno. Už je tu jabloňový sad. A pasecký Krakonoš.

Šťavnatě to křuplo. „C-co tu chceš, ogaro?“

„Vy jste pan Dlouhý?“ otázal jsem se způsobně.

Vytáhl své žezlo z krtčí hromady, odpálkoval rozdrcené zbytky kamsi daleko a zahřměl: „C-cože?“

„Posílá mě inženýr Landsfeld, abych panu Dlouhému vyřídil, že zítra se budou vážit jalovice.“

„Já su Koldůch!“

„Ale-ale to-tož promiňte,“ rozkoktal jsem se. — „J-já ťa rozškubnu jak ž-žabu!“ zahudroval a mně nezbylo, než rychle odejít.

To, že Lojzek Koldůch alias Dlúhý trochu zadrhává, jsem se dozvěděl až v hospodě při půllitru. A že je na to háklivý a že dovede být i nepříjemný. Starý Potůček dokonce řekl: „Podrazák.“ Řekl: „Čechránkovi nalél do bečky s kvasem petrolín. A Stázce Kvaškovéj zas pokropil peří, co měla přichystané na hůře ke draní, kozlíkovýma kapkama. Kocúři z celých pasek jí do něho chodili srat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Duely.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.