Na druhý břeh

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Jaroslav Novák Večerníček

Na druhý břeh – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Laskavému čtenáři

Prolog

Kniha první

Kniha druhá

Kniha třetí

Laskavému čtenáři

Většina postav tohoto vyprávění žije a stejně tak má základ ve skutečnosti sám příběh. Někdo ze zúčastněných může mít místy jiný pohled na jednotlivé detaily, ale autor soustředil svou pozornost na hlavní postavu a celý děj vidí převážně jejíma očima. Proto si jí také dovolil dát své jméno. V židovské knize Kohelet, které se v křesťanské bibli přezdívá Kazatel, praví král Šalamoun: „Lepší jest jméno dobré než mast výborná.“ Co víc může autor pro svého hrdinu udělat?

Příběhu nechybí ani happy end, byť skromný, jak ani jinak v našich mírných podmínkách nemůže být. Dobro nezvítězí, ale tu a tam přežije. Zlo nebude potrestáno, ale podaří se ho místy pojmenovat. I to je výkon, byť sporný. Protože kdo z nás může tvrdit, že ví, co je zlo a co dobro?

Prolog

Odbočil za roh. Vězeňská brána i šedivé nepřátelské zdi zmizely. Zasněžené ulice jsou téměř prázdné. Podél chodníků leží studená těla aut pokrytá namrzlým sněhem. Kovové slupky vroubí ulici jak mrtvé, opuštěné ulity mořský břeh. Pomalu, zhluboka nadechoval mrazivý vzduch plný sněhu, ulice, lesa, chodníků, myšlenek, života. S dojetím ochutnával každý krok, kterým se od vězení vzdaloval. Je zpátky na ulici, ale už nikdy to nebude stejné jako dřív. Míjí skupinky i jednotlivé lidi. Dívá se jim do tváří, které netuší zhola nic o tom, co se děje pár metrů od nich, kde stovky ponížených prožívají denně boj o další den. Tváře jsou lhostejné, vpité do schoulených postav. Ti lidé přežívají, ale cenu života neznají. Tak se handrkují o každý halířek, o každou vteřinu, aby přišli o věčnost. Ne, tuhle chybu opakovat nebude. Naučil se vážit života. Nehodlá z něj ztratit ani milimetr.

KNIHA PRVNÍ

1

Kapitola první, v níž dostane hrdina do držky, obuje si tričko a rozhodne se pro nový život

V. stál napůl omráčený. Ve staženém hrdle mu zběsile tepalo rozbušené srdce. Cítil horké mokro, jak oblévá skráň a zvolna skapává z brady. Z roztrženého obočí nad levým okem se mu řinula krev. Nečekaný úder ho srazil na zem, ale ještě než si začal uvědomovat, co se děje, překulil se v mžiku na kolena a uskočil dozadu. Noha v černých pracovních botách vzápětí o pár centimetrů minula jeho nos. Podsaditý tmavý chlap proti němu znovu vykročil.

„Tak to bylo o fous,“ ulevil si v duchu V., napůl v šoku a napůl spokojeně, že má alespoň ten nos ještě mezi očima.

Chodba, na které stáli, byla poměrně široká, ale nebyla naděje, že by okolo toho pomatence proklouzl ven. Několik metrů za zády měl už jen dveře na ženské záchody. Musely být pootevřené, protože co chvíli ho přes nos praštil závan, že se o něj mohl opřít. Moč a krvavá buničina se v tom místě úlevy rozkládaly v milostné symbióze s řídkým průjmem z vodnatého brněnského piva a moučných hospodských omáček.

Z druhého konce chodby řinčela venkovská kapela. Zpěvák řval, jako by i on dostával v tuhle chvíli nakládačku, ale možná jen křičel hrůzou ze své kapely. Spolu s ním se kymácely na pódiu tři mátožné postavy. Se sólistou s hudebním talentem vyklopené palety vápna drželi muzikanti statečně tempo a jejich výkon prokazoval mimořádnou odolnost proti rytmu i harmonii. Strašlivá muzika drásala uši, omítku i parkety. Ryla krvavé šrámy do zelektrizovaných mozků, kterým jen mamutí dávky alkoholu pomáhaly, aby v akustickém pekle nevypověděly službu.

„Co chceš, ty kreténe,“ křičel V. na to hovado proti sobě, zatímco v duchu přemýšlel, jak odtud ven. Vajda, jediný Svitavák, kterého tu potkal, rozzuřeného kreténa sejmul někdy před hodinou a někam zmizel. Teď tu stál sám proti stokilovému hovadu, co dostalo chuť zchladit si žáhu. Houstnoucí krev mu slepovala řasy, ale neodvažoval se ji setřít. Za jeho zády bouchly dveře. Chlap naproti se zastavil. Na masitém ksichtu si zasekl urputný vražedný výraz. Škleb navlečený speciálně pro tuhle chvilku. Z chlapa sálala inteligence poškrábané pánve z teflonu a přívětivý byl o něco méně než nevhod probuzená popravčí četa. V. uměl být tolerantní, ale tenhle primitiv mu začínal skutečně vadit. Byl zajedno se starým Bismarckem: „Hloupost je taky dar boží, ale nemá se jí příliš zneužívat.“

Sedmnáctiletá dlouhovláska proklouzla mezi nimi mlčky, beze slova údivu, bez náznaku podivení, jako by na chodbě zamáčené krví stály jen dvě rozmáchnuté sochy. Nebylo naděje na pomoc odnikud.

V. se ocitl sám na zábavě v malé vesničce za Boskovicemi. Nikoho tu neznal. Přivezla ho sem parta intelektuálních hippies dobrá na jalové řeči o Rimbaudovi a o vyšších duchovních sférách, ale žalostně k ničemu, když z díry vyleze takový tupec. Smůlou V. bylo, že byl kdykoli ochotný pohybovat se s kýmkoli a v jakékoli sféře s jedinou podmínkou: že tam bude za něčí peníze co chlastat.

Na kratičký moment pohlédl kretén na procházející děvče. V té chvíli V. vyrazil a vší silou vykopl proti mamlasovu žaludku. Ten pohyb koutkem oka zachytil, stačil se pootočit k V. levým bokem a rána šla bez účinku do bederní kosti. V. se pokusil udeřit pravačkou, ale byl příliš zpomalený. Kretén ho chytil za zápěstí a hned nato mu druhou rukou šel po krku.

Pak vzduchem problesklo ostří nože. Kretén pootevřel ústa. Neozval se žádný výkřik. Jen výdech překvapení. Kretén pootočil hlavu a nevěřícně kouknul na krátký nůž v levém rameni. Omšelá, šedivá, léty vyhlazená dřevěná rukojeť koukala z tlustého sepraného svetru naprosto přirozeně, přívětivě, jako by tu z ramene vyrůstala odnepaměti. Sevření povolilo rázem, jako když praskne struna.

Za strnulým kreténem stál rozesmátý Vajda. Vysoký, ramenatý, s vypasovanou džískou na černém tričku a černými vlasy do půli zad.

„Co je vole, máš problém?“

„Ne, ty trubko, jen se tak trochu bavím.“

„Tak teď ti to pude líp.“

Vajda se hlubokým chraplákem zasmál.

„Tak bojuj, vole!“ zahučel rozjařeně a na rozloučenou plácl kreténa plochou dlaně do zátylku. Rána, která by středně vzrostlého nosorožce vyřadila na jedno odpoledne ze hry, chlápka vyvrátila, takže nabral rotaci směrem ke zdi a zarazil se hlavou o vlhkem napuchlou zeď. V tu chvíli muzika vedle dohrála a překvapivým tichem zašuměla o podlahu padající omítka s maltovou sutí. To už se Vajda otočil a zvolna, nejspíš spokojený se svojí dosavadní prací, kymácel se do předsálí k výčepu.

V. si vyhrnul tričko a podolkem konečně otřel to zatracené oko. Hustá srážející krev se na černé bavlně leskla a nechtěla se ani vsáknout. Sklepl krvavou kaši na podlahu. Nechutně nahlas to mlasklo, jak vyplivnutý žvanec. Oko se mu začínalo přivírat za bobtnající podlitinou. Cítil, že příštích pár týdnů bude vypadat jak idiot. To mu připomnělo kreténa.

Kretén stál u zdi a v pravačce držel malý krátký nůž vytažený z ramene. Nikde nebyla vidět žádná krev. Dírka v rameni nemohla být veliká ani nebezpečná, ale v každém případě měl teď k dispozici o jednu ruku méně. V. byl v pokušení odejít, ale tu ruku by mu kretén nezapomněl, a protože na Vajdu by si netroufl, odnesl by to příště zase on. V rychlém sledu zasadil kreténovi dvě rány na nos. Když ne první, tak ta druhá mu ho musela zlomit. Teď to bylo v pořádku. Chlap bude ještě za rok vědět, co smí a odkdy už drzost bolí.

U baru v předsálí se kymácel Vajda. Hulákal na celý výčep a vedle něj se o pult opírala dlouhovlasá hnědovláska, kterou si pamatoval z chodby u záchodů. Zamávala na něj a usmála se. Vajda vytrhl číšníkovi láhev a napřáhl ji k V.

„Tak co, vole, doufám, že už nechodí?“

„Ne, teď má kretén pauzu,“ zasmál se V. a podal Vajdovi nůž.

Výčepní se přihlouple usmíval. Jednou rukou sahal do lednice pro novou láhev, ale očima s oddaným výrazem visel Vajdovi na rtech. Každou jeho větu doprovodil obdivným vyheknutím, jako by z ožralého Vajdy nelezly infantilní plky, ale citáty z Aristotela. Tenhle mládenec se rozhodl nic neriskovat a domů jít po dvou.

„Nech si ho, vole, potřebuješ ho víc než já, vole, já mám stejně řetěz,“ odmítá nůž dobrosrdečně Vajda a na důkaz svých slov si od pasu odmotává zarezlý řetěz s mohutnými oky. U noh má odloženou metrovou ocelovou trubku a na baru leží dva oranžové majáčky urvané nejspíš z kabiny kombajnu. Podle hranatého tvaru V. usuzuje, že v místním družstvu mají už nejnovější východoněmecké modely. Rázem je jasné, kde Vajda tu hodinu šmejdil.

V. zakroutil odmítavě hlavou. „Dík, vole, seru už na kretény,“ a připil si se všemi idioty, co se ve výčepu motali. Rozhodl se nepřemýšlet a nalít do sebe co nejvíc, aby byl, pokud by to šlo, alespoň přibližně na Vajdově úrovni. Vajda měl pověst masového vraha a z pár lidí už taky mrzáky udělal. K V. měl téměř otcovský vztah. Jednoho dne ho začal považovat za dávného kamaráda Krtka z České Třebové a V. mu to s prozíravostí sobě vlastní nevyvracel.

K ránu šli spát do nějaké staré chalupy v sousedství. Nekonečnou dobu potom strávil odháněním nepříčetného Vajdy, který chtěl půjčit buď dlouhovlasou hnědovlásku, co na zábavu přivedl, anebo spacák. V. nepůjčil ani jedno. Ráno unavený a rozbitý z hrbolaté podlahy zjistil, že někdo, nejspíš Vajda v potřebě dosáhnout nazpět ztracenou rovnováhu, odešel v jeho botách a jiné tu kupodivu nenechal.

I tisícimílová cesta začíná prvním krokem. V. si tedy obalil nohy starými hadry a spolu s ostatními šlapal střídavě sněhem anebo rozježděnou sněhovou kaší do Boskovic. Sníh v příkopu tolik nestudil, ale chůze závějí byla několikanásobně namáhavější a nestačil pak ostatním. Po silnici se šlo skvěle, ale ve vteřině měl mokré nohy. Po několika minutách to bylo nakonec jedno, kudy vlastně jde.

Za posledním domem minuli plechovou ceduli se jménem vesnice: Chrudichram. Rázem bylo všechno jasnější. V místě s takovým jménem to ani líp dopadnout nemohlo. V. nepotěšilo ani vědomí, že dvoumetrový Vajda v jeho osmičkách teď nejspíš na cestě trpí stejně jako on.

Bylo nad nulou a svítilo sluníčko, ale i tak mu vydutá polovina hlavy a nohy obuté do trička ubíraly na náladě. Zkuste tak jít osm kilometrů vedle sedmnáctileté víly s nadýchanými vlasy po zadek a zkuste na ni udělat nějaký jiný dojem než jako santus vystěhovaný z papírové krabice. Můžete hrát komika, ale už po sto metrech ve sněhu bez bot to bolí.

Rozhodl se, že s tímhle životem definitivně končí.

V prvním paneláku v Boskovicích vyzkoušel několik párů bot. Jedny byly tak akorát. Hadry, co měl na nohou, pohřbil beze smutku v popelnici a důstojně se rozloučil se všemi, kdo ho provázeli.

„Tak, přátelé, to je definitivní konec, chci být už jen člověkem,“ řval z rozjíždějícího se vlaku s lahví v ruce na malý hlouček otrhaných vlasatých ztroskotanců. Vlasáči mizeli v dálce a jemu po nich začalo být smutno.

Jel do Brna. Začít nový život s novými lidmi, s novými hodnotami. Zatím nevěděl, kde a s kým. Nejrozumnější bude najít si pěkné děvče. Důležité je, aby mělo ústřední topení, koupelnu s pořádnou vanou a dlouhé vlasy. To jsou hodnoty, z nichž nemíní polevit.

Vytáhl Nové Svitavsko: „Naplno roztočit kola!“ Jozef Kotek, mistr montáže k. p. TOS Svitavy: „Letošní rok bude lepší než loňský.“ V. radostně přikývl. Statečný dělník. „V našem podniku musíme situaci konsolidovat tak, abychom úkoly, které před nás staví socialistická společnost, čestně splnili.“

Tomu muži, pomyslel V., neupřeme charakter a myslí o dva tahy napřed.

„Půjde o to, abychom z výrobních dílen dostávali potřebné dílce k montáži včas.“

Napil se spokojeně z plné láhve. „Aktivně se zapojit do procesu přestavby!“

„Mimořádný význam tohoto roku tkví především v tom, že celá strana a společnost vstupuje do intenzivních příprav na XVII. sjezd Komunistické strany Československa.“

Bilancoval. Loni o něj na zábavě pitomec pořadatel přerazil židli. Vypukla rvačka, za kterou spolu s Pupkem a Beroušem dostali půl roku basy na tvrdo. Pupka mu zatkli a on tři měsíce unikal před Veřejnou bezpečností. Koukl do novin. Pro redakci Svitavska byl loňský rok „rokem velkého zápasu Sovětského svazu a všech ostatních socialistických zemí za upevnění světového míru. Vstoupili jsme taky do přestavby a demokratizace společnosti, pro kterou vytvořily základnu závěry 7., 9. a 10. zasedání ÚV KSČ.“ Kdo by to byl řekl. Schoval noviny do pytle. Tenhle zápas bude zajímat i Moučkovy a Pupka.

V hrubém jutovém pytli od americké čočky vezl druhý díl Švejka, olejové barvy, tužku a tři štětce. Pytel, který od obyčejného pytle od brambor odlišoval jen nápis USA, lens, netto:, brutto:, měl převázaný rozdrbaným silonovým provázkem. Barevně to příjemně ladilo s okrovým vatovaným kabátem, ukradeným před léty na stavbě pivovarské bytovky v Lánech.

Co se našemu hrdinovi nedostávalo na majetku, to mu vrchovatě přebývalo na sebevědomí. Měl dvaadvacet let, ocelové zdraví, pevné paže a víru v sebe sama. S touhle kombinací Alexandr Makedonský dobyl svět. V. byl skromnější a vybral si Brno. Říká se, že každý voják nosí v tornistře maršálskou hůl. Po takové blbosti V. s modrou knížkou netoužil. Vavřín v tom rozdrbaném pytli byl ale zastrčený určitě.

2

Kapitola druhá, v níž to vlastně teprve začíná

Rozehřátá nahá kůže

Je po šesté ráno. Venku je tma. Odcházející noc drolí světélka oken, za kterými se probírají stovky zrovna probuzených spáčů. Vstává. Zatímco Marcela, to rozcuchané splašené stvoření, zmateně pobíhá mezi pokojem a koupelnou, od zrcadla k šatníku a duchem je někde mezi nebem a zemí, on vaří šípkový čaj. Potom Marcelu odchytává ve dveřích.

„Já to nestihnu,“ odstrkuje ho, ale nakonec se podvoluje a nechá se líbat po celém krku. Nahá kůže je rozehřátá ještě z postele, sálá z ní živočišné teplo, vůně louky a sena. Jenom sama příroda dokáže navrhnout tak neodolatelný kostým. Voní sama sebou, mládím, ženou, láskou a touhou. To je parfém, kterému se dá jen podlehnout.

Vědí to ženy, když svou přirozenou krásu maskují nánosy chemie anebo ji jenom neuměle zastírají, aby ještě násobily naši touhu? To je tajemství, které nám nikdy neprozradí.

Kamil i Horkouš ve vedlejších místnostech spí. Lenka už je dávno v práci. Vojtovka, která s V. a s Marcelou bydlí na jediné širokánské posteli, je ve Svojanově. On žádnou práci nemá, ale vstává taky. Zkusí zajít na pracovní odbor Městského národního výboru. Tam by mu měli poradit, kde nějakou práci najít. Jde tedy na Malinovského náměstí a před mohutnou budovou trpělivě čeká do osmé hodiny.

Dlouhé chodby úřadu jsou přeplněné nástěnkami brigád socialistické práce. Každému patru vévodí bysta Gottwalda nebo Šmerala. Nástěnka, co u ní právě stojí, je nadepsaná písmeny z pozlaceného kartónu: Se Sovětským svazem na věčné časy a nikdy jinak! Věčné časy připomínají tisíciletou říši, ale nebudí hrůzu. Pod nápisem jsou fotografie samoobsluhy postavené v akci Zet a portréty několika nejaktivnějších brigádníků.

Tváře brigádníků hledí vážně, socialisticky uvědoměle do objektivu, ale všichni od uklízečky až po okresního tajemníka vědí, jaká je to maškaráda. Tady ten potřeboval dostat kluka na průmyslovku do Prahy a tahle ta zase potřebuje pro dceru byt. A tenhle manželský pár, vzor socialistické rodiny, chce devizový příslib a výjezdní doložku do Jugoslávie, aby si alespoň na dva týdny rodina vydechla od socialistického ráje.

Tyhle tváře jsou čirou esencí pokrytectví a zbabělosti. Ti lidé se neponižují ze strachu před násilím, před utrpením, před strachem o své nejbližší. Slouží režimu z čistě lokajské povahy svých malých duší. Nejsou sami. V Československu jich je devadesát devět procent. Takové jsou volební výsledky Národní fronty. Nemusíme věřit komunistické propagandě, ale na lidskou lhostejnost a sobectví se můžeme spolehnout vždycky.

V den svých prvních voleb osmnáctiletý V. na pátém nástupišti brněnského nádraží potkal partu hipíků sjetou z toluenu a spolu pak roztroušeni po záchodcích expresu na Havlíčkův Brod odjeli bratřit se s podobnými vyděděnci k sudu piva kamsi za Žďár nad Sázavou. Pili ze zavařovacích sklenic, které potom rozbíjeli a podřezávali se blyštivými střepy vonícími pivovarským sladem. Z otevřených ran prýštila krev, stejně jako Černohorská desítka, a nebylo mezi nimi jednoho, kdo by necítil radost z duchovní jednoty, která všechny spojovala.

Bylo to příjemnější, a třebas na to vůbec nemysleli i upřímnější, než rituál pokory a odevzdání se moci Strany, kterému se toho dne podrobily tisíce spořádaných občanů v celé zemi.

Konečně je osm. Hodina otevírající brány podsvětí. Klepe na nejbližší dveře. Nevlídná žena ho rozhořčeně posílá dál. Tady nemá co pohledávat. Jeho příjmení začíná na Vé a ona je úřednice, která má na starosti písmena od Gé do eL.

Bloudí úzkou sešlou chodbou, plnou otlučeného pseudobarokního štukování. Místy studí ostré světlo halogenových zářivek, jinde je šero jako ve starém sklepení. Míjí stovky plakátů, které zdraví šestnáctý sjezd KSČ, čtyřicáté výročí znárodnění a Vítězný únor. Nikde žádný Charón, který by ho převezl přes podsvětní řeku mrtvých Styx. Jen nažloutlá omítka, rudé plakáty s černými siluetami dýmajících továren a pózujících dělníků.

Z tmavé zákristie na křižovatce několika chodeb přísně sleduje procházející poddané čísi bronzová bysta. Jde k ní. Kafkův Zámek, jeho tmu a beznaděj, nikdy nechápal. Vždycky žil na slunci. Postava, která sebou nechá vláčet, je slaboch, se kterým se nejde ztotožnit. Teď cítí, že beznaděj a malost se plíží kolem něj. Je Ká anebo Vé? Ani jedno. Stojí před bystou a rozhlíží se okolo sebe, než jí zaťuká na lysé čelo. Dutý, měkký zvuk usvědčuje i tohohle posla nenávisti ze lži. Je to jen sádra. Obyčejný rozemletý sádrovec, pomalovaný mědí v prášku. Přemýšlí, jestli by se vlezl do batůžku. Přestože se to nezdá, je ta mrcha pořádně velká. Otáčí vychytralého Asiata aspoň tváří do kouta.

„Tak, vole, za to, cos s lidma proved, bys měl takhle zůstat celý století.“

Dívá se v zamyšlení na holou lebku diktátora. Kdyby včas nezblbnul a nezemřel na syfilis, Stalin by ho nejspíš nechal popravit. Bysta se v příšeří mění v useknutou hlavu s kovově zesinalou mrtvolnou kůží.

Možná, že několik upachtěných minut s nějakou Máňou ze Žižkova, kde se Lenin při svém úprku Evropou skrýval, rozhodlo o tom, že masový vrah místo na popravišti skončí vycpaný v mauzoleu jako modla milionů pomatených fanatiků. A jeho sádrové lebky značkují území Asie i Evropy dobyté komunistickou Rudou Ordou.

Prohlíží desítky plastikových štítků na dveřích, aby našel ženu, která má na starosti člověka Vé. Zrušil asi zlé kouzlo sádrového lháře, protože přeci jen stojí u správných dveří. Klepe a vchází dovnitř. Další čítanková úřednice s trvalou, v nepadnoucím kostýmku ze šedivého polyesteru, si ho přísně měří zpoza brýlí. Jejich obroučky jsou z poloprůhledného polypropylenu. Plastický Kerberos, jedna hlava, dvě duše. Bachař křížený s milující matkou.

Umělohmotný pytel naditý komplexy, pokrytectvím a povýšeností ho stále přísně zkoumá od hlavy až k patě.

Ne, to není přísnost, jenom znechucení. Nediví se. Stojí před ní další prosebník, roztrhaný, s hlavou na ježka. Typický kriminálník, jakých tu chodí obtěžovat denně dvanáct do tuctu. Nula, na kterou je radost šlápnout. Vymáčknout jí střeva a vymést z předobrého lidského společenství. Předává dokumenty a ptá se na práci.

Teď si ho teprve nevlídná žena měří doopravdy přísně. Rukou se při tom opírá o stejně šedivý psací stroj Consul, jako by z něj čerpala sílu a legitimitu svého rozhořčení: roste a mohutní. Z Kerbera je strašlivý kruvim, cherubín se čtyřmi obličeji a čtyřmi křídly, střežící rajskou zahradu.

„A co že ste nepracoval dřív? Teď si najednou vzpomenete a chcete, aby se o vás každý staral?“

Namítá, že se chce starat sám o sebe, ale bohužel ho nikdo nechce zaměstnat.

„No to se nedivím, takovýho…“ pohoršená úřednice marně hledá přiléhavý výraz, „takovýho bych já taky nezaměstnala.“

„Ale co mám teď dělat?“