Jack London

Tulák po hvězdách

Labyrint

Jack London

Tulák po hvězdách

V roce 2014 vydalo v Praze nakladatelství

Labyrint, Box 52, Jablonecká 715, 190 00 Praha 9

www.labyrint.net, e-mail: labyrint@labyrint.net

1. elektronické vydání

Czech edition © Labyrint, 2014

Translation © Josef Pospíšil – heirs, 2014

ISBN 978-80-87260-50-0 (e-book)

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

1

Odjakživa jsem věděl, že znám i jiné doby a jiná místa. Věděl jsem o jiných osobách, které žijí ve mně. A věř mi, stejně jsi na tom byl i ty, můj čtenáři. Začti se zpátky do svého dětství a pocit povědomí, o němž hovořím, se ti připomene jako zkušenost z dětských let. Tehdy ses ještě neustálil, nevykrystalizoval. Byl jsi tvárný, byl jsi duch v proměnlivém stavu, vědomí a osobností v procesu utváření, ano, utváření a zapomínání.

Hodně jsi toho zapomněl, milý čtenáři, a přece si při četbě těchto řádků vzpomínáš na mlhavý slet minulých událostí z jiných dob a z jiných míst, kam jsi nahlížel dětskýma očima. Dnes si myslíš, že to byly sny. Kdyby to však byly jen sny, které se ti tehdy zdávaly, odkud by se byla vzala jejich podstata? Naše sny se kupodivu skládají z věcí, které známe. Látka našich nejčiřejších snů je látka našich zážitků. Jako dítěti, jako nemluvněti se ti zdávalo, že padáš z velké výšky, zdávalo se ti, že létáš vzduchem, jako létá to, co patří vzduchu, sužovali tě lezoucí pavouci mnohonožci, kteří žijí v bahně, slyšel jsi jiné hlasy, viděl jiné tváře, děsivě známé, a pozoroval jsi jiné východy a západy slunce; když na ně teď pohlížíš zpět, víš, že byly jiné, než jaké jsi kdy spatřil.

Nu dobrá. To, co jsi v dětství občas letmo zahlédl, je z jiného světa, z jiného života, jsou to věci, které jsi v tomto vymezeném světě svého vymezeného života nikdy neviděl. Ale kde tedy? Jiné životy? Jiné světy? Možná, že až si přečteš všechno, co napíšu, dostane se ti odpovědi na zmatené otázky, které jsem ti předložil a které sis v duchu kladl ještě dřív, než ses dostal k četbě toho, co právě píšu.

Wordsworth to věděl. Nebyl jasnovidec ani prorok, byl to jen obyčejný člověk, jako ty nebo kdokoli jiný. Co věděl on, víš i ty, a ví to každý. Ale on to vyslovil nejvýstižněji, ve sloce začínající slovy: „Ne v úplné nahotě, ne v naprostém zapomnění…“

Ach pravda, kolem nás novorozenců se stahují stíny vězení a příliš brzy zapomínáme. A přece jsme se jako novorozenci pamatovali na jiné doby a na jiná místa. My, bezmocná nemluvňata, chovaná v náruči nebo lezoucí po zemi po čtyřech, snili jsme své sny o létání vzduchem. Ano, a snášeli jsme útrapy a muka děsivých snů o mlhavých a příšerných věcech. My, novorozené děti bez zkušeností, jsme se zrodili se strachem, se vzpomínkou na strach – a vzpomínka znamená zkušenost.

Co se mne týká, věděl jsem, že jsem býval tulákem po hvězdách, věděl jsem to už v době, kdy jsem si začal vytvářet svůj slovník, ve věku tak útlém, že jsem tehdy ještě vydával jen zvuky znamenající hlad a spánek. Ano, já, jehož rty ještě nikdy nezašeptaly slovo „král“, jsem si vzpomínal, že jsem kdysi býval královským synem. A nadto jsem si pamatoval, že kdysi jsem byl otrokem a synem otroka a že jsem nosil na krku železný obojek.

A nejen to. Když mi byly tři a čtyři roky a pět let, nebyl jsem to ještě já. Byl jsem něčím, co se tvoří, byl jsem duch v proměnlivém stavu, který ještě nezchladl v pevný tvar v kadlubu určitého těla, času a místa. V tom období ve mně zápasilo všechno, čím jsem byl v deseti tisících životů předtím, a kalilo to můj proměnlivý stav svou snahou vtělit se do mne a stát se mnou.

Je to bláznivé, že? Můj čtenáři, který se mnou, jak doufám, poputuješ daleko v čase a prostoru, měj, prosím, na paměti, že jsem o těchto věcech mnoho přemýšlel, že za krvavých nocí a v potu temnot, trvajících léta, jsem byl sám s mnoha svými jinými já a bral jsem v potaz a pozoroval jsem svá jiná já. Prošel jsem pekly všech životů, abych ti přinesl zprávy, o které se se mnou podělíš, až se ti naskytne příležitost strávit v pohodlí hodinku nad mými tištěnými stránkami.

Tedy, abych se zase vrátil, říkám, že ve věku tří, čtyř a pěti let jsem ještě nebyl sám sebou. Byl jsem jen něčím, co se utváří, a nabýval jsem tvaru v kadlubu svého těla a uvnitř směsi, z níž jsem se skládal, zápasila všechna mocná, nezničitelná minulost, aby rozhodla o formě tohoto utváření. Hlas, křičící do noci hrůzou ze známých věcí, které jsem já ovšem neznal a znát nemohl, nepatřil mně. Stejně tomu bylo s mým dětským hněvem, láskou a smíchem. V mém hlase se ozývaly jiné hlasy, hlasy mužů a žen z dávných dob, všechny stínové zástupy předků. A když jsem ve zlosti cenil zuby, byl to odraz vyceněných zubů zvířat starších než hory a v hlasovém šílenství mé dětské hysterie se vší její rudou zlobou se ozýval bezcitný, tupý řev zvířat z doby před Adamem po geologickém zformování světa.

A tím je tajemství odhaleno. Rudá zloba! Ta mne v tomto mém současném životě zničila. Pro ni budu za pár krátkých týdnů vyveden z této cely na vyvýšené místo s propadlištěm, nahoře opatřené dobře napjatým provazem, a tam mne pověsí za krk a nechají mne viset, dokud nebudu mrtev. Rudá zloba mne vždycky ničila v každém z mých životů, rudá zloba je totiž mé neblahé osudové dědictví z dob slizkých věcí, z dob před rozvojem světa.

Je načase, abych se představil. Nejsem blázen ani šílenec. Chci, abyste to věděli a abyste proto věřili tomu, co vám povím. Jsem Darrell Standing. Několik málo z vás, kteří to čtete, mne pozná okamžitě. Dovolte mi však, abych o sobě podal vysvětlení většině, které jsem cizí. Před osmi lety jsem byl profesorem agronomie na zemědělské fakultě Kalifornské univerzity. Před osmi lety otřásla ospalým univerzitním městečkem Berkeley vražda, spáchaná na profesoru Haskellovi v jedné z laboratoří fakulty důlního inženýrství. Vrahem byl Darrell Standing.

Jsem Darrell Standing. Byl jsem přistižen při činu. Nebudu se teď přít, kdo byl v případě profesora Haskella v právu a kdo ne.

Byla to čistě soukromá záležitost. Šlo o to, že jsem v návalu vzteku, posedlý onou neblahou rudou zlobou, která byla mou kletbou celé věky, zabil svého kolegu profesora. Ze soudních spisů vysvítá, že jsem se toho dopustil, a tentokrát souhlasím s tím, co říkají soudní spisy.

Ne, za tuto vraždu nebudu pověšen. Byl jsem za ni odsouzen na doživotí. Tehdy mi bylo šestatřicet let. Dnes je mi čtyřiačtyřicet. Osm let, jež mezitím uplynula, jsem strávil v kalifornské státní věznici v San Quentinu. Z toho pět let jsem prožil ve tmě. Říká se tomu samovazba. Lidé, kteří to přežili, říkají tomu smrt zaživa. Avšak za těchto pět let smrti zaživa jsem si dokázal získat svobodu, jakou poznal jen málokdo. Jako nejpřísněji izolovaný vězeň jsem se toulal nejen světem, ale i časem. Ti, kteří mne uvěznili na bezvýznamných pár let, poskytli mi zcela nevědomky širý prostor věků. Dík Edu Morrellovi se mi vlastně dostalo pěti toulek po hvězdách. Ale Ed Morrell, to je zas jiná historie. Povím vám o něm později. Mám toho povídat tolik, že ani nevím, jak začít.

Dobrá, tak tedy začátek. Narodil jsem se ve státě Minnesota, na usedlosti s čtvrtinou přistěhovaleckého podílu půdy. Matka byla dcerou švédského přistěhovalce. Jmenovala se Hilda Tonnesonová. Mým otcem byl Chauncey Standing ze starého amerického rodu. Jeho rod sahal zpátky až k Alfrédu Standingovi, zapsanému služebníku nebo otroku, chcete-li, který byl dovezen z Anglie na virginské plantáže za časů, kterým se říkalo staré už tehdy, když se mladistvý Washington vypravil vyměřovat do pensylvánské divočiny.

Syn Alfréda Standinga bojoval v revoluci a vnuk ve válce roku 1813. Od té doby nebylo války, aby v ní Standingové nebyli zastoupeni. Já, poslední ze Standingů, který brzy zemře bez potomstva, jsem byl za naší poslední války jako prostý voják na Filipínách, a abych se jí mohl zúčastnit, vzdal jsem se v mladém věku, na počátku své kariéry, profesorského místa na Nebraské univerzitě. Můj ty bože, když jsem se tehdy vzdával místa, čekala mne hodnost děkana zemědělské fakulty na této univerzitě – mne, tuláka po hvězdách, plnokrevného dobrodruha, toulavého Kaina věků, bojovného hlasatele nejvzdálenějších dob, básníka snícího při svitu luny o časech zapomenutých a podnes nezaznamenaných v historii lidstva, napsané lidskou rukou.

Jsem tedy zde, s rukama zbarvenýma do ruda, na chodbě vrahů ve státní věznici ve Folsomu, a čekám na den, který určí státní mašinérie, kdy mne služebníci státu vyvedou do toho, o čem si bláhově namlouvají, že je to tma, které se bojí, tma, která v nich probouzí děsivé a pověrečné představy, tma, která je žene uříceně a naříkající k oltářům jejich bohů, stvořených ze strachu a podobných člověku.

Ne, nikdy se nestanu děkanem žádné zemědělské fakulty. A přece jsem se v zemědělství vyznal. Bylo to moje povolání. Byl jsem k němu zrozen, vychováván, cvičen a byl jsem v něm mistrem. Měl jsem pro ně geniální vlohy. Dovedu vybrat od oka krávu s vysokým obsahem tuku v mléce a přenechat Babcockovu tukoměru, aby dosvědčil, jak zkušené mám oko. Stačí mi podívat se ne na pozemek, ale na celou krajinu, a dovedu říci, jaké má půda přednosti a nedostatky. Mám-li stanovit, zda je půda kyselá nebo zásaditá, nepotřebuji k tomu lakmusový papír. Opakuji, měl jsem geniální vlohy pro polní hospodářství v nejvyšším vědeckém smyslu. A přece stát, zahrnující všechny občany státu, se domnívá, že může tuto mou moudrost vymazat do věčné temnoty provazem, který mi dají kolem krku, a škubnutím, které způsobí zemská tíže – tuto moudrost, která se ve mně zahnízdila za tisíciletí a zcela dozrála dřív, než na obdělaných trojských polích začali pást svá stáda kočovní pastýři.

Kukuřice? Kdo jiný by se vyznal v kukuřici? Provedl jsem ve Wistaru pokus, kterým jsem zvýšil roční výnosnost kukuřice v každém okrese státu Iowa o půl milionu dolarů. To už patří historii. Nejeden farmář, který si dnes jezdí v automobilu, ví, kdo mu umožnil koupit si automobil. Mnoho dívek s něžnou hrudí a chlapců s jasným čelem, kteří hloubají ve středoškolských učebnicích, nemá ani potuchy, že vyšší vzdělání jsem jim umožnil já svým wistarským pokusem.

A řízení statku! Aniž musím studovat filmový záznam, dovedu zjistit, kde se plýtvá zbytečnými pohyby, ať jde o celou farmu nebo o zemědělského dělníka, o plán hospodářských budov nebo o plán pracovních sil. O těchto věcech vyšla moje příručka s tabulkami. Není nejmenší pochyby o tom, že právě v tuto chvíli vraští nad jejími rozevřenými stránkami obočí sto tisíc farmářů, dříve než vyklepou poslední dýmku a půjdou si lehnout. A přece jsem překonával i své tabulky, jen jsem se na člověka podíval a hned jsem věděl, k čemu se hodí, kam ho zařadit a jaký je jeho koeficient zbytečných pohybů.

A zde musím skončit první kapitolu svého vyprávění. Je devět hodin a na chodbě vrahů to znamená, že se musí zhasnout. Právě teď slyším, jak zlehka našlapuje dozorce v gumových botách, přichází mě pokárat za to, že má petrolejka ještě hoří. Jako kdyby pouhý živoucí mohl kárat odsouzeného k smrti!

2

Jsem Darrell Standing. Co nevidět mě vyvedou ven a pověsí. Zatím říkám, co mám na srdci, a píšu na těchto stránkách o jiných dobách a jiných místech.

Po odsouzení jsem přišel strávit zbytek svého „přirozeného života“ do vězení v San Quentinu. Ukázalo se, že jsem nenapravitelný. Nenapravitelný, to je strašný lidský tvor – takový je alespoň význam slova „nenapravitelný“ ve vězeňské psychologii. Stal jsem se nenapravitelným, protože se mi ošklivil zbytečný pohyb. Vězení bylo jako každé vězení hotová ostuda a urážka, samý zbytečný pohyb. Dali mne do tkalcovny juty. Zločinné plýtvání pohyby mě rozčilovalo. A jak taky ne? Jak vyloučit zbytečný pohyb, to byl můj obor. Před třemi tisíci lety, dříve než byly vynalezeny parní stroje a parou poháněné tkalcovské stavy, hnil jsem zaživa ve vězení ve starém Babyloně, a věřte mi, mluvím pravdu, když říkám, že za těch dávných časů jsme my vězni dosahovali na ručních stavech lepších výsledků než vězni v dílnách se stroji poháněnými parou v San Quentinu.

Zločinné plýtvání se mi protivilo. Bouřil jsem se. Snažil jsem se ukázat dozorcům asi dvacet účinnějších způsobů. Bylo na mne učiněno udání. Dostal jsem samovazbu a byl jsem zbaven světla a potravy. Vyšel jsem ven a pokoušel jsem se pracovat v nevýkonném zmatku tkalcovských dílen. Bouřil jsem se. Dostal jsem samovazbu a svěrací kazajku. Byl jsem přidržen s rozpjatými pažemi na zemi a potají zbit a ztlučen tupými dozorci, jejichž všechna inteligence dohromady stačila právě k tomu, aby jim ukázala, že jsem jiný a ne tak hloupý jako oni.

Vydržel jsem dva roky tento nejapný útisk. Je strašné pro člověka být spoután a hlodán krysami. Ti zvířecí dozorci byli krysy a hlodali mou inteligenci, hlodali všechny jemné nervy mého živého těla a mého sebevědomí. A já, který jsem býval v minulosti chrabrým bojovníkem, v tomto současném životě jsem vůbec nebyl bojovník. Byl jsem farmář, agronom, profesor připoutaný k psacímu stolu, otrok laboratoře, zajímající se jen o půdu a o zvyšování úrodnosti půdy.

Bojoval jsem na Filipínách, protože bojovat patřilo k tradicím Standingů. Neměl jsem schopnosti bojovníka. Bylo to všechno příliš směšné, to vhánění tříštivých cizích těles do těl drobných mužíčků. Bylo to k smíchu vidět Vědu, jak jako nevěstka zaprodává všechnu moc svých vymožeností a důvtip vynálezců, aby bylo možno vhánět cizí tělesa do těl černého lidu.

Jak říkám, poslušen standingovských tradic, šel jsem do války, a zjistil jsem, že nemám k válčení schopnosti. A tak mě ocenili i moji představení, udělali ze mne totiž ubytovatelova písaře, a jako písař za psacím stolem jsem bojoval celou španělsko-americkou válku.

Plýtvání pohyby v tkalcovské dílně mě dohánělo k zuřivosti ne proto, že bych byl bojovník, nýbrž proto, že jsem byl myslící člověk, a proto jsem byl také pronásledován dozorci tak dlouho, až se ze mne stal „nenapravitelný“. Čísi mozek pracoval, a já jsem byl za jeho práci trestán. Když jsem se stal svou nenapravitelností tak pověstný, že si mě správce Atherton zavolal do své kanceláře na kobereček, aby si se mnou promluvil, řekl jsem mu:

„Milý pane správče, myslet si, že ti vaši dozorci, ti škrtiči krys, mi mohou vytlouci z hlavy věci, které mám v mozku jasné a definitivní, je velký nesmysl. Celá organizace této věznice je pitomá. Vy jste politik. Z politické protekce hospodských povalečů v San Francisku a demokratických nohsledů si dovedete utkat úplatkářské místo, jaké právě zastáváte, ale jutu tkát neumíte. Vaše tkalcovské dílny se opozdily za dneškem o padesát let…“

Ale nač pokračovat v této triádě? Byla to totiž triáda, ukázal jsem mu, jaký je blázen, a výsledkem bylo jeho rozhodnutí, že jsem beznadějně nenapravitelný.

Kdo chce psa bít – znáte to pořekadlo. Dobrá. Správce Atherton schválil nalezenou hůl s konečnou platností. Byl jsem lovná zvěř. Sváděli na mne přestupky nejednoho vězně a za nejednoho jsem platil v kobce o chlebu a o vodě nebo pověšen za palce a stoje na špičkách dlouhé hodiny, z nichž každá byla delší než kterýkoli ze životů, které jsem prožil.

Inteligentní lidé jsou krutí. Hloupí lidé jsou příšerně krutí. Strážci a lidé nade mnou, počínaje správcem, byli tupí netvoři. Poslouchejte a dovíte se, co se mnou provedli. Ve věznici byl jeden básník, vězeň, zvrhlý básník se zapadlou bradou a hustým obočím. Byl to podvodník. Byl to zbabělec. Byl to čmuchal. Byl to fízl – je divné, když profesor agronomie používá takových slov v psaném projevu, ale profesor agronomie se přece může naučit divným slovům, když je zavřen do vězení na zbytek svého života.

Tento básník a podvodník se jmenoval Cecil Winwood. Byl trestán už předtím, a protože to bylo věčně čenichající žluté psisko, zněl přesto poslední rozsudek nad ním na pouhých sedm let. Při dobrém chování se dala tato doba podstatně zkrátit. Má doba bylo doživotí. A přece ten bídný zvrhlík dokázal přidat k mému doživotí pořádnou dávku věčnosti, jen aby sám získal několik krátkých let na svobodě.

Vylíčím, co se stalo, z druhého konce, protože jsem se to dověděl teprve po krušné době. Tento Cecil Winwood, aby se zavděčil správci dvora a pak správci věznice, ředitelství věznice, omilostňovací komisi a guvernéru státu Kalifornie, zosnoval léčku v podobě hromadného útěku z vězení. Nyní si všimněte tří věcí: za prvé, spoluvězni nenáviděli Cecila Winwooda do té míry, že by mu nebyli dovolili vsadit si při dostizích štěnic ani unci tabáku značky Bull Durham – a dostihy štěnic byly mezi vězni oblíbeným sportem. Za druhé, já jsem byl pes, na kterého se hledala hůl. Za třetí, Cecil Winwood potřeboval pro svou léčku psy, na které se hledala hůl, odsouzence na doživotí, zoufalce, nenapravitelné.

Odsouzenci na doživotí však nenáviděli Cecila Winwooda, a když jim vyložil svůj plán na hromadný útěk z vězení, vysmáli se mu, otočili se k němu zády a proklínali ho jako špicla, kterým skutečně byl. Nakonec je však obalamutil, čtyřicet nejzatvrzelejších opatrníků z celého stáda. Chodil za nimi znovu a znovu. Vykládal jim, jakou má ve vězení moc díky tomu, že jako vězeň hodný důvěry pracuje ve správcově kanceláři a může volně používat domácí lékárny.

„Dokaž mi to,“ řekl mu Dlouhý Bill Podruh, horal, který si odpykával doživotní trest za vyloupení vlaku a který po léta celou duší tíhl k útěku, aby mohl zabít spolupachatele loupeže, který proti němu vystupoval jako svědek obžaloby. Cecil Winwood přistoupil na důkaz. Tvrdil, že může uspat stráže na tu noc, kdy dojde k útěku.

„Mluví se snadno,“ řekl Dlouhý Bill Podruh. „Ale my to potřebujeme vidět doopravdy. Uspi některého dozorce dnes v noci. Je tady Barnum. Ten za moc nestojí. Včera zmlátil toho pomateného Číňana v Bláznivé uličce – to ještě k tomu ani nebyl ve službě. Dnes má noční. Uspi ho dnes v noci a připrav ho o místo. Ukaž mi to, a pak si s tebou o celé věci promluvíme.“

To všechno mi Dlouhý Bill později vypravoval v kobkách. Cecil Winwood měl námitky proti tomu, aby se ukázka předvedla ihned. Tvrdil, že potřebuje jistý čas, aby mohl ukrást z lékárny uspávací prášek. Poskytli mu čas a on jim za týden oznámil, že je připraven. Čtyřicet otrlých odsouzenců na doživotí čekalo, až dozorce Barnum usne ve službě. A Barnum usnul. Byl přistižen, jak spí, a propuštěn za to, že usnul ve službě.

Rozumí se, že to odsouzence na doživotí přesvědčilo. Bylo však třeba přesvědčit i správce dvora. Tomu Cecil Winwood denně podával hlášení o tom, jak postupují přípravy k útěku – všechny vymyslela a zpracovala jeho obrazotvornost. Správce dvora žádal předvedení důkazu. Winwood mu předvedl důkaz, a jak to provedl, dověděl jsem se teprve po roce, tak pomalu se dostávají navenek tajnosti vězeňských intrik.

Winwood řekl, že čtyřicet mužů osnujících útěk má k němu důvěru a že mají ve věznici už takovou moc, že se chystají začít pašovat dovnitř automatické pistole prostřednictvím dozorců, které podplatili.

„Dokaž mi to,“ řekl podle všeho správce dvora.

A poeta podvodník mu to dokázal. V pekárně se obvykle pracovalo do noci. Jeden z vězňů, pekař, měl první noční směnu. Byl to špicl správce dvora a Winwood to věděl.

„Dnes v noci,“ řekl správci, „přinese Summerface tucet automatických pistolí ráže 44. Až bude mít příště volno, přinese střelivo. Ale dnes v noci mi předá v pekárně pistole. Máme tam dobrého špeha. Ten vám zítra podá zprávu.“

Summerface byl dobrácký dozorce statné postavy, který se sem dostal z Humboldt County. Byl to prostoduchý, dobrácký ťulpas a neměl nic proti tomu, aby si vydělal poctivě dolar na tabáku, který pašoval vězňům. Tu noc se vrátil ze San Franciska a přivezl sebou patnáct liber nejjemnějšího cigaretového tabáku. Dělával to už dřív a dodával tabák Cecilu Winwoodovi. A tak právě té noci, aniž co tušil, odevzdal tabák Winwoodovi v pekárně. Byl to velký, objemný balík nevinného tabáku v papíře. Špicl pekař viděl, jak Winwood přebírá balík, a příštího dne ráno o tom podal zprávu správci dvora.

Avšak přespříliš živá obrazotvornost podvodného básníka se zatím rozjela a strhla ho s sebou. Dopustil se přeřeknutí, které mě stálo pět let samovazby a přivedlo mě do cely odsouzenců, v níž píšu tyto řádky. A já jsem o tom celou dobu nic nevěděl. Nevěděl jsem dokonce ani o útěku, na jehož plán nalákal čtyřicet odsouzenců na doživotí. Nevěděl jsem nic, naprosto nic. A ostatní věděli málo. Odsouzenci na doživotí nevěděli, že na ně líčí past. Správce dvora nevěděl, že se na něho strojí léčka. Summerface byl ze všech nejnevinnější. V nejhorším případě si mohl dělat výčitky svědomí jen proto, že pašoval do věznice trochu neškodného tabáku.

A nyní k hloupému, operetnímu podřeknutí Cecila Winwooda. Příští den ráno, když potkal správce dvora, tvářil se vítězoslavně. Jeho obrazotvornost se rozjela tryskem.

„No, tak ta věc se sem dostala, jak jsi řekl,“ poznamenal správce dvora.

„A je jí dost, aby se s ní dalo vyhodit půl věznice do povětří,“ podpíchl ho ještě Winwood.

„Dost čeho?“ zeptal se správce.

„Dynamitu a rozbušek,“ žvanil dál ten blázen. „Je toho pětatřicet liber. Váš špeh viděl, jak mi to Summerface předává.“

V tu chvíli se asi správce dvora málem zhroutil. Vím, jak mu asi bylo – pětatřicet liber dynamitu jen tak volně ve věznici!

Říká se, že kapitán Jamie – to byla jeho přezdívka – si sedl a chytil se za hlavu.

„Kde je teď?“ vykřikl. „Chci ho. Hned mě tam zaveď.“

A právě tehdy si Cecil Winwood uvědomil svou chybu.

„Schoval jsem ho,“ zalhal – byl totiž nucen lhát, protože to byl jen tabák v malých balíčcích a už dávno byl rozdělen obvyklými cestami mezi vězně.

„Dobrá,“ řekl kapitán Jamie, který se zatím vzpamatoval. „Okamžitě mě tam zaveď.“

Žádné ukryté výbušniny, ke kterým by ho mohl zavést, tu však nebyly. Nebyly a nikdy neexistovaly, leda ve fantazii toho odporného Winwooda.

Ve velké věznici, jako je San Quentin, se vždycky najdou nějaké úkryty. A když Cecil Winwood vedl kapitána Jamieho, musel hodně rychle přemýšlet.

Jak kapitán Jamie později vypověděl před ředitelským sborem a jak dosvědčil i Winwood, cestou k úkrytu mu Winwood řekl, že ukládal dynamit společně se mnou.

A já, právě propuštěný po pěti dnech v kobce a po osmdesáti hodinách ve svěrací kazajce, já, na němž i hloupí dozorci mohli poznat, že jsem příliš sláb, než abych mohl pracovat v tkalcovské dílně, já, kterému dali den volna na zotavenou po příliš hrozném trestu, já jsem byl označen za toho, kdo pomáhal ukrýt neexistujících pětatřicet liber výbušniny!

Winwood zavedl kapitána Jamieho k domnělému úkrytu. Rozumí se, že tam žádný dynamit nenašli.

„Můj ty bože! Standing mě doběhl,“ zalkal Winwood. „Vyzvedl schovaný dynamit a uložil ho někde jinde.“

Správce dvora řekl něco šťavnatějšího než „můj ty bože“. A bez okolků, ale chladnokrevně zavedl Winwooda do své kanceláře, zamkl dveře a strašlivě ho zmlátil – to všechno vyšlo najevo před ředitelským sborem. Ale až později. Zatím Winwood, dokonce i když ho bili, přísahal, že co řekl, je pravda.

Co měl kapitán Jamie dělat? Byl přesvědčen, že ve věznici je volných pětatřicet liber dynamitu a čtyřicet odsouzenců na doživotí se chystá k útěku. Zavolal si Summerface, a přestože Summerface trval na tom, že balík obsahoval jen tabák, Winwood přísahal, že to byl dynamit, a bylo mu uvěřeno.

V této chvíli jsem vstoupil na scénu či vlastně odešel z ní já, odvedli mě totiž ze sluneční záře a z denního světla do kobek a v kobkách a v samovazbě, daleko od slunce a denního světla, jsem pak hnil pět let.

Byl jsem zmaten. Právě mě propustili z temnice a ležel jsem týrán bolestí ve své obvyklé cele, když mě odvedli zpátky do kobky.

„Teď,“ řekl Winwood kapitánu Jamiemu, „přestože nevíme, kde dynamit je, je v bezpečí. Standing je jediný, kdo o něm ví, a z kobky nemůže dát nikomu zprávu. Muži jsou připraveni k útěku. Můžeme je dopadnout při činu. Já mám určit hodinu. Řeknu jim, že to bude ve dvě hodiny v noci, a řeknu jim také, že až dám dozorcům uspávací prášky, odemknu cely a rozdám jim automatické zbraně. Nepřistihnete-li ve dvě hodiny v noci těch čtyřicet, které vám označím, oblečených a čerstvých jako rybičky, pak mi, kapitáne, můžete dát samovazbu až do konce mého trestu. A jakmile bude Standing a s ním těch čtyřicet v kobkách, budeme mít moře času na to, abychom dynamit našli.“

„I kdybychom měli rozebrat věznici kámen po kameni,“ dodal odhodlaně kapitán Jamie.

To bylo před šesti lety. Za celou dobu, která zatím uplynula, nikdy nenašli tu neexistující výbušninu, přestože při jejím hledání obrátili celou věznici tisíckrát naruby. Přesto však správce Atherton věřil v existenci dynamitu do posledního dne, který strávil ve službě. Kapitán Jamie, který je stále ještě správcem dvora, věří podnes, že dynamit někde ve věznici je. Zrovna včera vážil dalekou cestu ze San Quentinu do Folsomu a pokoušel se mě ještě jednou přimět, abych prozradil úkryt. Vím, že se mu nikdy nebude dýchat volně, dokud mě nepověsí.

3

Celý ten den jsem ležel v kobce a lámal jsem si hlavu nad příčinou tohoto nového a nepochopitelného trestu. Dospěl jsem k závěru, že nějaký špicl o mě nalhal, že jsem nějakým způsobem porušil vězeňský řád, aby se tak zalichotil dozorcům.

Kapitán Jamie se zatím užíral zlostí a chystal se na noc a Winwood zatím poslal čtyřiceti doživotním vzkaz, aby se připravili k útěku. A dvě hodiny po půlnoci byli všichni vězeňští dozorci v pohotovosti. Byli mezi nimi i dozorci z denní směny, kteří měli spát. Když nadešla druhá hodina, vpadli do cel oněch čtyřiceti mužů. Vpád byl proveden současně. Všechny cely byly pozotvírány v témž okamžiku a muži, které Winwood označil, byli nalezeni mimo pryčny, jak dřepí za dveřmi úplně ustrojeni. Tím se ovšem bezpečně ověřily všechny lživé výmysly, které podvodný poeta upředl pro kapitána Jamieho. Čtyřicet odsouzenců na doživotí bylo přistiženo v okamžiku, kdy se připravovali k útěku. Co na tom, že později všichni shodně tvrdili, že útěk zosnoval Winwood? Ředitelský sbor věznice věřil do jednoho, že těch čtyřicet mužů lže ve snaze o vlastní záchranu. Stejně tomu věřila i omilostňovací komise, protože neuplynuly ani tři měsíce a Cecil Winwood, podvodník a básník, nejodpornější z lidí, dostal milost.

Nu, a věznice, nebo ohrádka, jak se ve vězeňské hantýrce říká, je cvičnou školou filozofie. Žádný vězeň v ní nemůže prožít léta, aniž mu splaskly nejmilejší iluze a metafyzické bubliny. Učili nás, že pravda přetrvá a vražda vyjde najevo. A tady máte ukázku toho, že vražda ne vždycky vypluje na povrch. Strážce dvora, někdejší správce Atherton a ředitelský sbor věznice, ti všichni věří ještě dnes v existenci dynamitu, který nikdy neexistoval, leda ve vrtošivě řízeném, na přespříliš vysoké obrátky běžícím mozku zvrhlého šejdíře a básníka Cecila Winwooda. A Cecil Winwood dosud žije, zatímco já, nejlepší, nejdokonalejší, nejnevinnější ze všech zúčastněných, půjdu za pár krátkých týdnů na šibenici.

A teď musím povědět, jak těch čtyřicet odsouzenců na doživotí vstoupilo do ticha mé kobky. Spal jsem, když se vnější dveře chodby s třeskem otevřely a hluk mě probudil. „Nějaký ubožák,“ řekl jsem si a vzápětí jsem si pomyslel, že dostává co proto, když jsem zaslechl, jak někdo byl sražen k zemi, jak na něčí tělo temně dopadají rány, jak někdo náhle vykřikl bolestí, jak se ozývají sprosté kletby a zvuk těla vláčeného po zemi. Každý z mužů byl totiž celou cestu týrán.

Dveře kobek se otvíraly jedny po druhých a tělo za tělem bylo vhozeno, vstrčeno nebo zavlečeno dovnitř. A neustále přicházely další skupiny dozorců s dalšími ztlučenými vězni, kteří byli stále ještě biti, a další dveře kobek se otvíraly, aby přijaly zkrvavené stíny mužů, kteří se provinili tím, že zatoužili po svobodě.

Když se teď ohlížím zpátky na ty události, říkám si, že člověk musí být velký filozof, aby mohl léta a léta snášet trvalý náraz takových zvířecích zážitků. Já jsem takový filozof. Vytrpěl jsem osm let mučení, a když se jim nakonec dodnes nepodařilo zbavit se mne nějak jinak, dožadují se toho, aby mi státní mašinérie položila oprátku na krk a vahou mého vlastního těla mi zarazila dech. Vím, jak znalci podávají znalecké posudky o tom, že pádem do propadliště si oběť zláme vaz. A oběti se nikdy nevracejí, stejně jako ten Shakespearův poutník, a nemohou tedy dosvědčit opak. Ale my, kteří jsme žili v kobkách, známe případy, o kterých se šušká ve vězeňských kryptách, případy, kdy se oběti vaz nezlomil.

Je to divná věc, věšet člověka. Nikdy jsem neviděl nikoho věšet, ale očití svědci mi vyprávěli dopodrobna o tuctu poprav, takže vím, co se mi stane. Až budu stát na propadlišti, spoután na nohou i na rukou, s uzlem na šíji a s černou kápí staženou přes obličej, nechají mě sletět dolů, dokud se provaz nenapne a prudkým trhnutím nezarazí sílu mého pádu. Pak se kolem mne shluknou doktoři a budou se střídat jeden po druhém, každý z nich vystoupí na stoličku, obejme mě pažemi, abych se nehoupal jako kyvadlo, přitiskne mi ucho pevně na prsa a bude počítat slábnoucí údery mého srdce. Někdy uplyne po otevření propadliště dvacet minut, než srdce přestane bít. Ach, věřte mi, jakmile jednou dostanou člověka na šibenici, ubezpečují se o jeho smrti co nejvědečtějším způsobem.

Odbíhám ještě od svého vyprávění, abych položil společnosti pár otázek. Mám právo takto odbočovat a ptát se, protože co nevidět mě vyvedou ven a udělají to se mnou. Jestliže to domněle důmyslné zařízení – uzel a smyčka – a domněle důmyslný propočet váhy oběti a délky provazu zlámou oběti vaz, proč spoutávají oběti ruce? Společnost jako celek není s to na tuto otázku odpovědět. Ale já vím proč, a ví to každý neodborník, který se někdy zúčastnil lynčování a viděl, jak oběť vyhodí ruce vzhůru, zatne je do provazu, a aby mohla dýchat, uvolňuje smyčku na krku, která ji dusí.

A ještě jednu otázku bych chtěl položit sebedbalému, ve vatičce chovaném členu společnosti, jehož duše nikdy nezabloudila do horoucích pekel. Proč navlékají oběti přes hlavu a přes obličej černou kápi, dřív než jí pustí do propadliště? Mějte, prosím, na paměti, že co nevidět navlečou takovou černou kápi přes hlavu mně. Mám tedy právo se ptát. Bojí se ti tví pochopové, ó občane, který si na sobě dáváš tolik záležet, bojí se ti tví pochopové pohledět na výraz hrůzy ve tváři, na výraz té hrůzy, kterou páchají na nás za tebe a na tvůj příkaz?

Mějte, prosím, na paměti, že tuto otázku nekladu v roce dvanáct set po Kristu ani v době Kristově, ani v roce dvanáct set před Kristem. Já, který mám být pověšen v tomto roce, roku tisíc devět set třináct po Kristu, kladu tyto otázky vám, kteří jste údajně Kristovými následovníky, vám, jejichž pochopové mě vyvedou z cely a schovají můj obličej pod kus černé látky, protože si netroufají pohledět na hrůzu, kterou na mně spáchají, dokud ještě budu živ.

A teď zpátky k situaci v kobkách. Když odešel poslední dozorce a vnější dveře se s třeskem zavřely, všech těch čtyřicet ztýraných, zklamaných mužů začalo hovořit a klást otázky. Ale takřka vzápětí Jack Plachtička, obrovitý námořník, odsouzený na doživotí, zařval jako býk, aby ho všichni slyšeli, a nařídil jim mlčet, aby se mohlo provést sčítání. Kobky byly plné a jedna kobka po druhé hlásila počet vězňů. Tak se zjistilo, že všechny kobky jsou obsazeny vězni, kterým lze důvěřovat, a žádný donašeč se tu tedy nemohl schovat a poslouchat.

Vězni pochybovali jen o mně, protože jsem byl jediný, kdo se nezúčastnil spiknutí. Podrobili mě důkladnému výslechu. Mohl jsem povědět jen to, jak jsem se ráno vynořil z kobky a ze svěrací kazajky a jak jsem byl – pokud mohu zjistit, zcela nesmyslně a bezdůvodně – znovu zavřen do kobky, z které jsem byl venku jen pár hodin. Mé označení nenapravitelného vězně svědčilo v můj prospěch a ostatní se brzy rozhovořili.

Jak jsem tam tak ležel a naslouchal, poprvé jsem se doslechl o plánovaném útěku. „Kdo to na nás píchl?“ To bylo to jediné, po čem se pídili, a odpověď na tuto otázku hledali celou noc. Pátrání po Cecilu Winwoodovi bylo marné a podezření vůči němu bylo všeobecné.

„Je tu jen jedna věc, hoši,“ řekl nakonec Jack Plachtička. „Brzy bude ráno a vyvedou nás a připraví nám hotové peklo. Přistihli nás při činu, oblečené. Winwood na nás nalíčil past a pak to na nás píchl. Vyvedou nás jednoho po druhém a budou nás mlátit. Je nás čtyřicet. Každá lež musí vyjít najevo. A tak tedy každý z nás, když ho skřípnou, poví prostě pravdu, celou pravdu, k tomu nám dopomáhej Bůh.

A tam, v tom temném doupěti lidské nelidskosti čtyřicet odsouzenců na doživotí s ústy na mřížích od jedné kobky k druhé slavnostně slibovalo před Bohem, že budou mluvit pravdu.

Pravdomluvnost jim pramálo prospěla. Dozorci, ti vrazi placení občany, kteří si dávají na sobě záležet a kteří tvoří stát, vrhli se na nás v devět hodin, nasyceni masem a spánkem. My nejenže jsme vůbec nesnídali, ale nedostali jsme ani vodu. A ztýraní lidé snadno upadají do horečky. Rád bych věděl, milý čtenáři, dovedeš-li postřehnout nebo aspoň sebemíň vytušit, co to znamená, když je někdo ztlučen – my vězni tomu říkáme mlátička. Ale ne, nebudu ti to povídat. Stačí, abys věděl, že tito ztýraní, horečkou zachvácení lidé leželi sedm hodin bez vody.

V devět přišli dozorci. Nebylo jich mnoho. Nebylo jich mnoho zapotřebí, protože otvírali kobky po jedné. Byli ozbrojeni násadami od krumpáčů, což je příhodný nástroj pro „ukázňování“ bezbranného člověka. Brali jednu celu po druhé a od cely k cele bili a mlátili odsouzence na doživotí. Byli nestranní. Dostal jsem stejné bití jako ostatní. A to byl jen pouhý začátek, úvod k výslechu, kterému měl být podroben každý muž zvlášť, za přítomnosti zhovadilců, placených státem. Všem mužům to naznačovalo, co může každý z nich očekávat v místnosti, kde se budou konat výslechy.

Prošel jsem většinou horoucích pekel vězeňského života, ale ze všeho nejhorší, mnohem horší než to, co se mnou hodlají zakrátko učinit, bylo zvláštní peklo, které se rozpoutalo v kobkách následující den.

Dlouhý Bill Podruh, otužilý horal, šel k výslechu první. Vrátil se za dvě hodiny, nebo lépe řečeno, dopravili ho zpátky a hodili ho na kamennou podlahu jeho kobky. Pak odvedli Luigiho Polazza, povaleče ze San Franciska, v Americe narozeného syna italských přistěhovalců, který se jim vysmíval a poškleboval a vyzýval je, aby se na něm pomstili, jak nejhůř dovedou.

Trvalo nějakou chvíli, než Dlouhý Bill Podruh přemohl bolest do té míry, aby mohl souvisle mluvit.

„Co je s tím dynamitem?“ zeptal se. „Kdo ví něco o nějakém dynamitu?“

A samozřejmě nikdo nic nevěděl, přestože to bylo těžiště výslechu, kterému byl podrobován.

Luigi Polazzo se vrátil za necelé dvě hodiny, a vrátil se jako troska blábolící v deliriu a neschopná odpovídat na otázky, kterými ho po celé délce chodby zasypávali muži, na něž teprve čekalo to, co zakusil on, muži velmi žádostiví dovědět se, co s ním dělali a nač se ho při výslechu ptali.

V příštích osmačtyřiceti hodinách vyvedli Luigiho z cely ještě dvakrát a vyslýchali ho. Potom zmizel a od té doby žije na chodbě bláznů jako žvatlající blbec. Má silnou tělesnou konstrukci. Má široká ramena, rozšířené chřípí, klenutý hrudník, je to čistokrevný exemplář. Bude dál žvatlat na chodbě bláznů ještě dlouho po tom, co já se zhoupnu na oprátce a uniknu tak mukám kalifornských trestnic.

Odváděli muže za mužem, vždycky po jednom, a trosky mužů přinášeli zpět, vždycky po jednom, a ti pak zuřili a skučeli ve tmě. A jak jsem tam ležel a poslouchal nářek a sténání a všechny ty jalové tlachy mozků, pomatených bolestí, začalo se mi jakoby ve vzdálené vzpomínce zdát, že kdesi kdysi jsem seděl na vyvýšeném místě, necitelný a pyšný, a naslouchal podobnému sboru nářků a stenů. Později, jak se ještě dovíte, jsem tuto svou vzpomínku přesně zařadil a zjistil jsem, že to byly nářky a steny galejních otroků, přikovaných k lavicím, a že jsem je slyšel shora, z vyvýšené lodní zádi, když jsem se jako voják plavil na starořímské galéře. Plul jsem tehdy do Alexandrie v hodnosti důstojníka a cílem mé cesty byl Jeruzalém… ale tento příběh vám vypovím později. Zatím…

4

Zatím, po odhalení plánu na útěk z věznice, vládla v kobkách hrůza. A během nekonečných hodin čekání jsem si ani na chvíli nepřestával uvědomovat, že mám následovat ostatní vězně, že mám vytrpět peklo výslechu, které vytrpěli oni, že mám být přinesen zpátky jako troska a hozen na kamennou podlahu kobky, která má kamenné stěny a železné dveře.

Přišli pro mne. Nemilostivě a hrubě, za ran a kleteb mě odvedli a pojednou jsem stál před kapitánem Jamiem a správcem Athertonem, kteří měli k ruce půl tuctu státem koupených, z daní zaplacených zhovadilých dozorců, čekajících v místnosti a ochotných splnit každý rozkaz. Nebylo jich však zapotřebí.

„Sedni si,“ řekl správce Atherton a ukázal na pevné křeslo.

Já, ztýraný a rozbolavěný, ponechaný celou noc a celý den bez vody, zemdlený hladem, zesláblý bitím, které jsem dostal nádavkem k pěti dnům v kobce a k osmačtyřiceti hodinám ve svěrací kazajce, sklíčen nešťastným osudem, v předtuše toho, co se se mnou stane a co, jak jsem viděl, se stalo s ostatními – já, otřesený, zubožený člověk, někdejší profesor agronomie v tichém univerzitním městě, jsem váhal vyhovět pozvání, abych si sedl.

Správce Atherton byl člověk vysoké postavy, velice silný člověk. Jeho ruce vyletěly kupředu a stiskly mi ramena. Proti jeho síle jsem byl jako stéblo. Zvedl mě ze země a srazil do křesla.

„No tak,“ řekl, zatímco jsem lapal po dechu a polykal svou bolest, „pověz mi o tom všecko, Standingu. Vyplivni to ze sebe všecko, víš-li, co je dobré pro tvoje zdraví.“

„Vůbec nevím, co se stalo…“ začal jsem.

Dál jsem se nedostal. Zamručel a skokem se vrhl na mne. Znovu mě zvedl do vzduchu a srazil do křesla.

„Žádné hlouposti, Standingu,“ řekl mi jako na výstrahu. „Přiznej se ke všemu. Kde je dynamit?“

„O žádném dynamitu nic nevím,“ začal jsem se bránit.

Znovu jsem byl zvednut a sražen do křesla.

Vytrpěl jsem mučení nejrůznějšího druhu, ale když o tom uvažuji v poklidu těchto svých posledních dnů, jsem přesvědčen, že žádné jiné mučení se nevyrovnalo tomuto způsobu s křeslem. To pevné křeslo roztloukli mým tělem tak, že se už křeslu nepodobalo. Přinesli jiné křeslo a za nějakou chvíli bylo zničeno i to. Přinášeli však další křesla a nekonečný výslech o dynamitu pokračoval.

Když se správce Atherton unavil, vystřídal ho kapitán Jamie, a pak nastoupil na místo kapitána Jamieho dozorce Monohan a začal mě srážet do křesla. A v jednom kuse dynamit, dynamit, dynamit. „Kde je dynamit?“ A žádný dynamit nebyl. Věřte mi, že ke konci bych byl dal pořádný kus své nesmrtelné duše za pár liber dynamitu, ke kterým bych se mohl přiznat.

Nevím, kolik křesel rozbili mým tělem. Nesčetněkrát jsem omdlel a nakonec nabyla celá ta věc příznačné podoby. Zpola mě odnesli, zpola odstrkali a odvlekli zpátky do tmy. Když jsem se tam probral k vědomí, našel jsem ve své kobce špicla. Byl to bledý, maličký požívač drog, odsouzený ke kratšímu trestu, a za trochu omamných prášků by byl schopen provést cokoliv. Sotva jsem ho poznal, doplazil jsem se k mřížoví a křikl na celou chodbu:

„Hoši, je tady se mnou špicl! Je to Ignác Irvine! Dávejte si pozor na to, co mluvíte!“

Bouře kleteb, která se nato zvedla, byla by otřásla statečnějším mužem, než byl Ignác Irvine. Byl zděšen a vypadal žalostně, když bolestí týraní odsouzenci na doživotí na něho řvali jako divá zvěř a líčili mu, co strašného mu provedou v příštích letech.

Kdyby tito lidé měli nějaké tajemství, špiclova přítomnost v kobkách by je přiměla k mlčení. Protože však všichni přísahali, že budou mluvit pravdu, mluvili před Ignácem Irvinem otevřeně. Jedinou velkou záhadou byl dynamit, o kterém nevěděli nic zrovna tak jako já. Naléhali na mne. Prosili mě, vím-li něco o nějakém dynamitu, abych se přiznal a ušetřil je všechny dalších muk. A já jsem jim mohl povědět jen pravdu – že o žádném dynamitu nic nevím.

Jedna věc, kterou mi špicl řekl, než ho dozorci odvedli, dokazovala, jak vážná je celá ta záležitost s dynamitem. Jeho zprávu jsem samozřejmě předal dál, šlo o to, že všechna kola ve věznici se zastavila na celý den. Tisíce vězňů, kteří jinak pracovali v dílnách, zůstaly zavřeny v celách a dalo se čekat, že v žádné z vězeňských dílen nebude znovu zahájena práce, dokud se nenajde dynamit, který prý někdo ve věznici ukryl.

A výslechy pokračovaly nepřetržitě. Vězni byli neustále jeden po druhém odvlékáni a zase přivlékáni nebo přinášeni zpět. Hlásili, že správce Atherton a kapitán Jamie, vyčerpaní námahou se střídají po dvou hodinách. Zatímco jeden spí, druhý vyslýchá. Spali oblečeni přímo v místnosti, kde drtili jednoho silného muže za druhým.

A naše šílenství z mučení rostlo v temných kobkách od hodiny k hodině. Ach, věřte člověku, který to poznal; být pověšen je snadná věc, srovnáme-li to se způsobem, jakým se dá ubližovat lidem, kteří přesto zůstávají naživu. I já jsem trpěl bolestí a žízní stejně jako oni, k mému utrpení však přistupovala ještě ta skutečnost, že jsem zůstával při plném vědomí jako svědek jejich muk. Už dva roky jsem byl nenapravitelný, takže jsem měl nervy a mozek otrlé vůči bolesti. Je strašlivé vidět, jak je drcen silný muž. A kolem mne drtili čtyřicet silných mužů současně. V jednom kuse se ozývalo volání po vodě a celé vězení šílelo křikem, sténáním, blábolením a řáděním mužů v deliriu.

Nechápete to? Naše pravda, sama pravda, kterou jsme vypověděli, znamenala naše zatracení. Říkalo-li čtyřicet mužů tak jednomyslně totéž, mohli z toho správce Atherton a kapitán Jamie usoudit jen tolik, že naše výpověď je naučená lež, kterou papouškuje každý z těch čtyřiceti.

Z hlediska vězeňských orgánů bylo jejich postavení stejně zoufalé jako naše. Jak jsme se dověděli později, byl telegraficky svolán ředitelský sbor a do věznice byly spěšně dopraveny dvě roty státní milice.

Bylo zimní počasí a i v kalifornské zimě bývá někdy třeskutý mráz. V kobkách jsme neměli žádné přikrývky. Uvědomte si, prosím, jak velice to studí, když položíte lidské tělo, plné oděrek, na mrazivý kámen. Nakonec nám dali vodu. Dozorci s posměšky a kletbami přivlekli dovnitř požární hadice a stříkali na nás prudký proud vody, kobku po kobce, hodinu za hodinou, až jsme měli odřená těla znovu zhmožděna prudkou silou, jakou do nás voda bušila, až jsme stáli po kolena ve vodě, po níž jsme dychtivě toužili; teď jsme zase dychtivě toužili, aby zmizela.

Pominu zbytek toho, co se dělo v kobkách. Řeknu jen zběžně, že nikdo ze čtyřiceti odsouzenců na doživotí už nebyl týž jako předtím. Luigi Polazzo už nikdy nenabyl rozumu. Dlouhý Bill Podruh pomalu přicházel o rozum, takže po roce se také přestěhoval na chodbu bláznů. Ano, a po Podruhovi a Polazzovi následovali další; jiní zase, jejichž životní síla neměla sobě rovné, padli za oběť vězeňským souchotinám. Plných pětadvacet procent z těch čtyřiceti zemřelo v následujících šesti letech.

Po pěti letech v samovazbě, když mě odváželi ze San Quentinu k soudu, viděl jsem Jacka Plachtičku. Neviděl jsem dobře, protože po pěti letech ve tmě jsem mžikal na slunci jako netopýr, přece jsem však viděl Jacka Plachtičku natolik, aby mě to zabolelo u srdce. Uviděl jsem ho, když mě vedli přes vězeňský dvůr. Vlasy mu zbělely. Předčasně zestárnul. Hrudník mu splaskl. Tváře měl vpadlé. Ruce se mu třásly jako po obrně. Při chůzi klopýtal. A když mě poznal, slzy mu vstoupily do očí, protože i já jsem byl smutná troska toho, co kdysi bývalo mužem. Vážil jsem sedmaosmdesát liber. Prošedivělé vlasy mi nestříhali pět let stejně jako vousy. A také jsem klopýtal při chůzi, takže mě dozorci museli podpírat, když mě vedli přes prostranství dvora, zalité oslepujícím sluncem. A Jack Plachtička a já jsme na sebe kradmo pohleděli a v lidských zříceninách poznal on mne a já jeho.

Takoví lidé jako on mají i ve vězení jisté výsady, takže se odvážil porušit pravidla. Jack na mne promluvil nakřáplým a třaslavým hlasem.

„Jsi pašák, Standingu,“ zakrákoral. „Nikdy jsi nic nepráskl.“

„Ale já jsem nic nevěděl, Jacku,“ odpověděl jsem mu šeptem – musel jsem šeptat, protože jsem ztrácel hlas, který jsem pět let nepoužíval. „Myslím, že žádný dynamit nikdy neexistoval.“

„To je správné,“ zakejhal a dětinsky pokýval hlavou. „Na tom trvej. Nikdy nic neprozraď. Jsi pašák. Smekám před tebou, Standingu. Nikdy jsi nic neprásk.“

A dozorci mě vedli dál a to bylo naposled, co jsem viděl Jacka Plachtičku. Bylo jasné, že i on začal věřit báchorce o dynamitu.

Dvakrát mě postavili před celý ředitelský sbor. Střídavě mě zastrašovali a získávali lichocením. Jejich stanovisko vyústilo ve dva návrhy. Vydám-li jim dynamit, udělí mi formální trest třiceti dní v kobce a pak ze mne udělají důvěryhodného vězně a dají mi práci ve vězeňské knihovně. Setrvám-li ve své zatvrzelosti a dynamit nevydám, strčí mě na zbytek mého trestu do samovazby. Protože jsem byl odsouzen na doživotí, bylo to v mém případě totéž, jako by mě odsoudili do samovazby na zbytek života.

Ach ne, Kalifornie je civilizovaná země. V zákonících žádný takový zákon není. Je to krutý a neobvyklý trest a žádný moderní stát by se neprovinil přijetím takového zákona. Přesto jsem v dějinách Kalifornie třetí člověk, který byl odsouzen k uvěznění o samotě na celý život. Další dva byli Jake Oppenheimer a Ed Morrell. Povím vám o nich brzy, protože jsem s nimi hnil v celách ticha několik let.

A ještě něco. Co nevidět mě vyvedou z cely a pověsí – ne, ne za to, že jsem zabil profesora Haskella. Za to jsem dostal doživotní žalář. Vyvedou mě a pověsí za to, že jsem se dopustil ublížení na těle. A na to se nevztahuje kázeňský řád věznice. Na to je zákon a tento zákon bude uveden v soudních spisech.

Myslím, že jsem komusi zkrvavil nos. Neviděl jsem ho krvácet, ale bylo to prokázáno svědecky. Jmenoval se Thurston. Byl dozorcem v San Quentinu. Já jsem vážil necelých devadesát, po dlouhém pobytu ve tmě jsem byl slepý jako netopýr a byl jsem uzavřen v těsných zdech tak dlouho, že jsem z otevřeného prostoru dostával závrať. Byl to jasný případ začínající agorafobie, jak jsem poznal v den, kdy jsem utekl ze samovazby a uhodil dozorce Thurstona do nosu.

Uhodil jsem ho do nosu tak, že začal krvácet, když se mi postavil do cesty a snažil se mě zadržet. A tak mě tedy pověsí. V zákonech kalifornského státu stojí psáno, že udeří-li odsouzenec na doživotí jako já vězeňského dozorce, jako je Thurston, dopouští se tím hrdelního zločinu. Rozumí se, že krvácení z nosu ho nemohlo trápit déle než půl hodiny, ale přesto mě za to pověsí.

Prosím! Tento zákon je v mém případě ex post facto. Nebyl zákonem v době, kdy jsem zabil profesora Haskella. Byl přijat až po mém odsouzení na doživotí. A o to právě jde: odsouzení na doživotí mě postavilo pod pravomoc zákona, který v době, kdy jsem byl odsouzen, v zákoníku ještě nebyl. Z tohoto důvodu mám být pověšen za ublížení na těle, kterého jsem se dopustil vůči dozorci Thurstonovi. Je to jasně ex post facto, a tudíž protiústavní.

Ale co je ústavním právníkům po ústavě, chtějí-li odklidit z cesty nechvalně známého profesora Darrella Standinga? Dokonce se mi ani nepodařilo najít nějaký dřívější obdobný případ. Před rokem, jak každý čtenář novin ví, pověsili právě tady ve Folsomu Jaka Oppenheimera za takřka stejný čin – jenže ublížení v jeho případě nespočívalo v tom, že by byl někoho uhodil a způsobil mu krvácení z nosu. Neúmyslně řízl jednoho spoluvězně nožem na chléb.

Je to zvláštní, celý ten život a lidské způsoby a zákony a spletité cestičky. Píšu tyto řádky v téže cele na chodbě vrahů, kterou obýval Jake Oppenheimer, než ho vyvedli ven a udělali s ním to, co udělají se mnou.

Upozornil jsem vás, že mám mnoho co psát. Vrátím se teď k svému vyprávění. Ředitelský sbor mi dal na vybranou: postavení důvěryhodného vězně a oddech od jutových tkalcovských stavů, vydám-li neexistující dynamit, doživotní uvěznění o samotě, odmítnu-li vydat neexistující dynamit.

Dali mi na rozmyšlenou čtyřiadvacet hodin ve svěrací kazajce. Pak mě přivedli zpátky před ředitelský sbor podruhé. Co jsem mohl dělat? Nemohl jsem je zavést k dynamitu, který neexistoval. Řekl jsem jim to a oni mi řekli, že jsem lhář. Řekli mi, že jsem těžký případ, nebezpečný člověk, mravně degenerovaný, zločinec století. Řekli mi mnoho jiných věcí a pak mě odnesli zpátky k samovazbám. Strčili mě do cely číslo jedna. V čísle pět ležel Ed Morrell. V čísle dvanáct ležel Jake Oppenheimer. A byl tam tehdy už deset let. Ed Morrell strávil ve své cele pouze rok. Odpykával si trest padesáti let žaláře. Jake Oppenheimer byl odsouzen na doživotí. A já jsem byl také odsouzen na doživotí. Takže my tři jsme měli vyhlídku na to, že tam pobudeme dlouhou dobu. A přece uplynulo pouhých šest let a nikdo z nás už v samovazbě není. Jake Oppenheimer se zhoupl na oprátce. Ed Morrell se stal v San Quentinu předním důvěrníkem a teprve před několika dny mu byl zbytek trestu prominut. Tak jsem tu ve Folsomu jen já a čekám na den, řádně stanovený soudcem Morganem, který bude mým dnem posledním.

Ti blázni! Jako kdyby mohli zardousit mou nesmrtelnost tím neohrabaným zařízením, složeným z provazu a lešení! Budu kráčet a nesčetněkrát znovu kráčet po této krásné zemi. A budu po ní kráčet jako člověk z masa a kostí, budu knížetem a venkovanem, vědcem a bláznem, budu sedět na vyvýšeném místě a sténat pod kolem.

5

Zprvu jsem se cítil v samovazbě velice osamělý a hodiny byly dlouhé. Čas byl označován pravidelným střídáním stráží a střídáním dne a noci. Ve dne bylo jen maličko světla, ale bylo to lepší než úplná tma v noci. Den v samovazbě byl pouhé prolínání, slizovité prosakování světla z jasného vnějšího světa.

Světla nebylo nikdy tolik, aby se při něm dalo číst. Ostatně tu nic ke čtení nebylo. Člověk mohl jen ležet a přemýšlet a přemýšlet. Byl jsem odsouzen na doživotí a zdálo se jisté, že neprovedu-li zázrak, neudělám-li pětatřicet liber dynamitu z ničeho, strávím všechna léta svého života v tichu a ve tmě.

Mým ložem byla tenká a shnilá vrstva slámy prostřené na podlaze cely. Jedinou tenkou a špinavou přikrývkou jsem se přikrýval. Nebyla tu židle ani stůl, nic než ta vrstva slámy a tenká, letitá přikrývka. Vždycky jsem byl zvyklý málo spát a hodně přemýšlet. V samovazbě se člověk začne v myšlenkách protivit sám sobě a jediný způsob, jak sám sobě uniknout, je spánek. Léta jsem spával průměrně pět hodin denně. Teď jsem začal spánek pěstovat. Udělal jsem z něho vědu. Dokázal jsem spát deset hodin, potom dvanáct hodin a nakonec dokonce čtrnáct a patnáct hodin ze čtyřiadvaceti. Dál jsem se však nedostal a chtě nechtě jsem byl nucen ležet a bdít a přemýšlet a přemýšlet. A pro člověka s čistým mozkem vede tato cesta k šílenství.

Hledal jsem pomůcky, které by mi mechanicky pomohly přečkat hodiny bdění. Zdvojmocňoval a ztrojmocňoval jsem dlouhé řady čísel a dík soustředění a pevné vůli jsem vypočítával úžasně složité geometrické příklady. Pohrával jsem si dokonce i s kvadraturou kruhu… dokud jsem nezjistil, že sám začínám věřit v možnost tohoto nesplnitelného úkolu. Potom, když jsem si uvědomil, že i tato cesta vede k šílenství, vzdal jsem se kvadratury kruhu, přestože vás mohu ujistit, že to vyžadovalo z mé strany značnou oběť, neboť cvičení mysli, které s tím bylo spojeno, bylo skvělý zabiják času.

Pouhou představou, kterou jsem si vytvořil pod očními víčky, sestrojoval jsem si šachovnice a hrál jsem za oba soupeře dlouhé partie až do konečného matu. Když jsem se však stal odborníkem v této hře představ a paměti, cvičení mě omrzelo. Bylo to cvičení, protože nemohlo jít o skutečné soupeření, když na obou stranách hrál jeden a tentýž hráč. Snažil jsem se, avšak marně, rozštěpit svou osobnost ve dvě osobnosti a postavit jednu proti druhé. Stále jsem zůstával hráčem bez protivníka a na jedné straně nebylo žádné plánované lsti nebo strategie, kterou by druhá strana okamžitě nepochopila.

A čas byl velice tíživý a velice dlouhý. Hrál jsem hry s mouchami, s obyčejnými mouchami domácími, které prosakovaly do cely podobně jako kalný, šedý denní svit, a poznal jsem, že mají smysl pro hru. Tak například, když jsem ležel na podlaze cely, narýsoval jsem si po délce zdi asi ve výši tří stop libovolně myšlenou čáru. Když odpočívaly na zdi nad touto čarou, nechával jsem je na pokoji. V okamžiku, kdy sedaly na zeď pod čarou, snažil jsem se je chytit. Dával jsem pozor, abych jim neublížil, a časem věděly stejně dobře jako já, kudy vede myšlená čára. Když si chtěly hrát, začaly si sedat pod čáru a často jedna jediná moucha provozovala tento sport celou hodinu bez přestávky. Když se unavila, šla si odpočinout do bezpečnostního pásma nad čarou.

Mezi tuctem much, které se mnou žily, byla jen jedna, která nestála o hru. Tvrdošíjně odmítala hrát si, a když poznala, jaká pokuta jí hrozí za přistání pod čarou, velmi pečlivě se nejistému pásmu vyhýbala. Ta moucha byla mrzoutské, nerudné stvoření. Otrávil ji svět, jak by řekli vězni. Ani spolu s ostatními mouchami si nikdy nehrála. Přitom byla silná a zdravá, dlouho jsem si ji prohlížel, než jsem to zjistil. Její nechuť ke hře vyplývala z její povahy, nikoli z fyzického uzpůsobení.

Věřte, znal jsem všechny své mouchy. Překvapovalo mě množství rozdílů, které jsem u nich pozoroval. Ano, každá z nich měla svou individualitu, nejen pokud šlo o velikost a zvláštní znaky, ale i pokud šlo o sílu a rychlost letu, o způsob a vynalézavost při letu a při hře, o úskoky, o prudký přímý let, o kroužení a rychlé opakování kliček a obratů, o dotek a odlet od nebezpečné zdi nebo o předstíraný dotek a přistání na jiném místě uvnitř pásma. Stejně ostře se odlišovaly v nejjemnějších odstínech svých reakcí a temperamentu.

Znal jsem mouchy nervózní i flegmatické. Byla tam jedna menší než ostatní, která dovedla lítat jako splašená, někdy při hře se mnou, někdy se svými družkami. Viděli jste někdy, jak hříbě nebo tele vyhodí kopyty a z pouhého přebytku životní síly a nálady se bláznivě rozběhne po pastvisku? Měl jsem jednu mouchu, byla to, mimochodem, nejnáruživější hráčka ze všech, a ta, když přistála v zakázaném pásmu třikrát nebo čtyřikrát za sebou a pokaždé se jí podařilo uniknout sametově opatrnému mávnutí mé ruky, vzrušila se a rozjásala tak, že mi začala lítat kolem hlavy největší rychlostí jako šipka, kroužila, vířila, obracela se a neustále se držela v hranicích těsného kruhu, v němž slavila vítězství nade mnou.

Byl bych mohl říci vždycky předem, kdykoli se některá jednotlivá moucha odhodlávala ke hře. Tato jediná věc zahrnuje tisíc podrobností, jimiž vás nebudu nudit, přestože tyto podrobnosti mi pomáhaly, abych v prvním období samovazby nepropadl nudě docela. Jedno vám však musím povědět. Pro mne je to velice významné. Když otrávená moucha, která si nikdy nehrála, z roztržitosti přistála v zakázaném pásmu a já ji chytil do ruky, věřte, trucovala pak celou hodinu.

A hodiny v samovazbě byly velice dlouhé a já jsem je nemohl všechny prospat, ani je strávit hrou s mouchami, třeba byly sebeinteligentnější. Moucha domácí je totiž moucha domácí a já jsem byl člověk s lidským mozkem, a k tomu jsem měl mozek cvičený a bystrý, napěchovaný kulturou a vědou a trvale hnaný neustálou touhou po činnosti. A tady nebylo co dělat a mé myšlení zabíhalo dál a dál do protivných planých úvah. Kdysi jsem se zabýval stanovením obsahu pentózy a metylpentózy ve vinných hroznech a ve víně; věnoval jsem tomu poslední letní prázdniny na vinicích u Asti. Nechybělo mnoho a byl bych sérii svých pokusů dokončil. Rád bych byl věděl, pokračuje-li v nich někdo a s jakými výsledky.

Jak vidíte, svět pro mne byl mrtev. Nepronikaly ke mně žádné zprávy o něm. Rozvoj vědy rychle pokračoval a mně zajímalo tisíc otázek. Měl jsem například svou teorii hydrolýzy kaseinu za pomoci trypsinu, kterou prováděl profesor Walters ve své laboratoři. I profesor Schleimer se mnou spolupracoval na podobné věci, totiž na způsobu zjišťování fytosterolu ve směsích živočišných a rostlinných tuků. Tato práce jistě pokračuje, ale s jakými výsledky? Dohánělo mě k šílenství pouhé pomyšlení na všechnu tuto činnost, odehrávající se za zdmi věznice, na činnost, jíž jsem se nemohl nijak zúčastnit a o níž jsem se dokonce neměl nikdy ani dovědět. A zatím jsem ležel na podlaze cely a hrál si s mouchami domácími.

A přece nebylo ticho v samovazbě tak naprosté. Ve svém odloučení jsem brzy začal slýchat v nepravidelných intervalech slabé, temné klepání. Odkudsi z větší dálky jsem slýchával o něco slabší a temnější údery. Klepání bylo neustále přerušováno dozorcovým bručením. Občas, když pokračovalo příliš vytrvale, byli přivoláni další dozorci a podle zvuků jsem poznal, že vězni dostávají svěrací kazajky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tulák po hvězdách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.