Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

Hedvika a Andělín

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5581. publikaci

Ilustrace Drahomír Trsťan
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 72
Vydání 1., 2014

Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o. Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Illustration © Drahomír Trsťan

ISBN 978-80-247-5242-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9333-7 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9334-4 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Někdy se zdá, že napravit lidskou špatnost není v lidských silách. Naštěstí existují andělé. Nevěříte? Seznamte se s Andělínem…

První den ve škole

Skončily prázdniny a začal další školní rok. Starší děti už věděly, jak to ve škole chodí. Dobře znaly své spolužáky a měly mezi nimi kamarády. V první třídě to ale bylo úplně jiné.

Také Hedvika šla dnes do školy poprvé. Měla velkou aktovku a ještě větší strach. Nikoho neznala, a tak si sedla do prázdné lavice a čekala, co se bude dít.

Postupně přicházely další děti. Kluci i holky. Během chvilky se třída zaplnila a hned nato se celou budovou nesl řinčivý zvuk školního zvonku. Po něm vešla do třídy paní učitelka. Byla krásná a hezky se usmívala. To Hedviku uklidnilo.

„Milé děti, vítám vás u nás ve škole,“ řekla medovým hlasem a Hedvika na ní mohla oči nechat. „Od této chvíle jsou z vás školáci, a proto budete mít také povinnosti. Budeme spolu pracovat na tom, abyste se naučili číst, psát a počítat.“

„Nuda!“ ozvalo se z poslední lavice.

Paní učitelku to nevyvedlo z míry. „Nemusíte se bát. Budu se snažit, abyste se nikdy nenudili.“ Potom paní učitelka vyzvala děti, ať si sednou vzadu na koberec. Začalo seznamování. Každý měl za úkol říci, jak se jmenuje a co rád dělá. Když přišla na řadu Hedvika, představila se a řekla, že ráda jezdí na kolečkových bruslích a ráda plete.

„Ona je popleta!“ vykřikl pobaveně jeden kluk. Ten stejný, který prohlašoval, že učení je nuda. Ostatní děti se okamžitě začaly smát.

„Eriku!“ napomenula ho přísně paní učitelka, která už věděla, jak se jmenuje.

Hedvice bylo do pláče, ale snažila se slzičky nepustit z očí ven.

„Na tom přece není nic k smíchu. Kdo z vás tady umí plést?“ zeptala se dětí ve třídě. Nikdo se nepřihlásil. „Vidíte to. Hedvika umí něco víc než ostatní a za to bychom ji měli pochválit, a ne se jí posmívat.“

Děti ve třídě slova paní učitelky pochopily, až na Erika.

Dárek od paní učitelky

Další dny čekala děti těžká práce. Učily se poznávat písmenka, trénovaly jejich psaní a také začínaly s počítáním. Paní učitelka opravdu dodržela, co slíbila. V hodinách se děti nenudily. Měla pro ně připravené soutěže, hry a báječné odměny. Hedvice by se ve škole líbilo. Jen kdyby ji o přestávkách nezlobil Erik Hrubý.

Jednou do ní strčil zrovna ve chvíli, kdy se chtěla napít. Pomerančový džus neskončil v žaludku, ale na sukýnce. Hedvika se snažila skvrnu vyčistit papírovým kapesníčkem, ale moc to nešlo. Erik se místo omluvy začal opět posmívat: „Počuraná Hedvika!“

Teď už to Hedvika nevydržela a rozplakala se. Některé spolužačky a spolužáci se ji snažili utěšovat, jiní se přidali na Erikovu stranu.

„Kde je Hedvika?“ zeptala se paní učitelka starostlivě, když začala další hodina.

„Erik ji polil a pak se jí posmíval,“ hlásila paní učitelce Anička.

„Žalobníčku, nežaluj!“ vykřikl Erik, ale paní učitelka ho zpražila přísným pohledem. Pak si vzpomněla na Hedviku a vydala se ji hledat. Byla na dívčí toaletě.

„Utři si slzičky,“ řekla paní učitelka a pohladila Hedviku po vlasech. „Erik je opravdový darebák. Takových je jen málo. Nesmíme se ho bát. Ani ty, ani já.“

Hedvika na paní učitelku zvědavě pohlédla. Nikdy ji nenapadlo, že by se mohla někoho bát.

„Víš co? Dám ti andílka, který tě před Erikem ochrání.“

„Andílka?“ nechápala Hedvika.

Paní učitelka se usmála, lehce přikývla a pak zavedla Hedviku do svého kabinetu. Ve skleněné vitrínce leželi, seděli nebo stáli všelijací andílci. Velcí, malí, baculatí i hubení. Měli ale něco společného. Všichni se mile usmívali. Hedvika se při pohledu do vitríny nevědomky začala taky usmívat. „Ti jsou krásní,“ vydechla užasle.

„Jednoho si vyber,“ vybídla ji paní učitelka. „Bude ti pomáhat, aby ses nikoho nemusela bát.“

Hedvika paní učitelce uvěřila a vybrala si toho, který se jí líbil ze všech nejvíc.

Andílek Andělín

Hedvika za andílka pěkně poděkovala. Schovala si ho do kapsy od sukničky. Byl jen její a neměla chuť ho nikomu ukazovat. Vyučování skončilo a Hedvika si svého andílka odnesla domů. Postavila ho na stůl a pustila se do psaní domácích úkolů. Andílkovi vyprávěla, co právě dělá, a měla pocit, že jí rozumí, i když je jenom skleněný. Dokonce mu dala i jméno. „Budeš se jmenovat třeba Jaromír jako jeden princ z pohádky.“

„Ale já už jméno mám,“ ozval se andílek.

Hedvika si nejprve myslela, že se jí to jenom zdálo, ale pak si všimla, že malý skleněný andílek najednou povyrostl. Navíc už nebyl skleněný a vznášel se u stropu. Překvapeně na něj zírala.

„Jmenuju se Andělín.“

„Já jsem Hedvika,“ odpověděla školačka.

„Já vím,“ mávl rukou andílek.

„A chodím do první třídy,“ zkusila dodat, ale andílek na ni mrkl. „To taky vím! Vím všechno. I to, jak tě zlobí tvůj spolužák Erik. Už se moc těším, až se s ním seznámím.“

„Ale…“ chtěla namítnout Hedvika. Rozhodně neměla v úmyslu andílka Erikovi ukazovat, ale Andělín byl jiného názoru. „Kdyby si chtěl zase vyskakovat, tak ho pěkně zkrotíme,“ navrhl a Hedvika nadšeně přikývla.

„Mamka,“ vykřikla najednou Hedvika, když zaslechla šramocení klíče v zámku u dveří. „Honem se schovej!“

„Neboj,“ uklidnil Hedviku Andělín. „Já jsem tvůj anděl, tak mě můžeš vidět jenom ty!“

„Vážně?“ divila se Hedvika. Když ale maminka vstoupila do pokojíku, Hedvika pochopila, že měl Andělín pravdu.

„Ahoj, sluníčko,“ pozdravila Hedviku maminka. Andělín se vznášel přímo před ní, ale ona ho nejspíš vůbec neviděla. „Jak ses měla ve škole?“ zeptala se.

„Jo, bylo to prima. Jen jsem si trochu ušpinila sukýnku, nevadí?“

Maminka se na sukničku podívala a zeptala se: „Od čeho tu skvrnu máš?“

„Od pomerančového džusu.“

„Necháme to na naší pomocnici pračce, ta si s tím jistě poradí,“ řekla maminka a mrkla na Hedviku.

Dobré skutky

„Tak vidíš,“ řekl Andělín, když maminka odešla se špinavou sukýnkou, a posadil se Hedvice na postel.

„Měl jsi pravdu, vůbec tě neviděla. Takže ty jsi můj opravdový anděl? Pořád tomu nemůžu uvěřit!“

„Budeš si na to muset zvyknout,“ usmál se Andělín a pak najednou vyskočil, jako když do něj střelí. To proto, že Hedvika se chtěla posadit na židli, ale netrefila se a málem by spadla na zem. Naštěstí byl Andělín tak pohotový, že Hedvice židli rychle přistrčil.

„Děkuji,“ poděkovala Andělínovi a hezky se na něj usmála.

„Nemáš zač děkovat, to je přece moje práce,“ odpověděl Andělín.

Pak si spolu celé odpoledne povídali a prohlíželi knížky, kterých měla Hedvika v poličce spoustu.

Večer zavolala maminka Hedviku k večeři.

„Můžu tě pozvat ke stolu?“ zeptala se Hedvika svého andílka. „Co vlastně rád jíš?“

„My, andělé, nejíme. My se živíme dobrými skutky.“

„To je hezké,“ řekla zamyšleně Hedvika. „Tak to už jsi dneska jedl, když jsi mě zachránil před pádem ze židle?“

Anděl přikývl a pak dodal: „Ale klidně půjdu do jídelny s tebou, ať si tě pohlídám.“

„Co bude dnes k večeři?“ zeptala se Hedvika.

„Rizoto,“ odpověděla maminka a hned Hedvice připomněla: „Nezapomeň si umýt ruce!“

Hedvika se zastyděla. Opravdu by málem zapomněla.

V kuchyni to krásně vonělo. Maminka donesla na stůl plné talíře a pak se všichni společně pustili do jídla.

„Pozor, je to moc horké,“ upozornil Hedviku Andělín.

„Díky,“ poděkovala mu s úsměvem a šibalsky dodala, „aby ses dneska z tolika dobrých skutků nepřejedl!“ Oba se tomu zasmáli.

Andělín létal okolo a dával pozor, aby se někomu nestalo něco špatného. I maminka si všimla, že je všechno víc v poklidu. Nikomu nespadla vidlička a nikdo si jídlo omylem nepřesolil.

Po večeři se Hedvika umyla, převlékla do noční košilky a vklouzla pod peřinu. Andělín se posadil na postel a přivolal Hedvice krásný sen. Pak se opět zmenšil do skleněné figurky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hedvika a Andělín.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.