SVATOPLUK ČECH

Jestřáb kontra Hrdlička

Praha 2015

DÁLE DOPORUČUJEME

Vojtěch Rakous: Doma – židovské obrázky

Soubor povídek Doma byl první knihou, která uvedla do české literatury židovské obyvatele venkova a maloměsta jako jeho přirozenou součást. S humorem i porozuměním vypráví, jak vesničtí Židé poloviny 19. století se svými sousedy sdílejí běžné radosti i starosti a zároveň ctí své tradice a svou víru.

Vojtěch Rakous: Modche a Rézi

Humorné vyprávění o trampotách starého dobráckého, ale poněkud nedůvtipného, Žida Modcheho a jeho hádavé, úzkostlivě čistotné, panovačné, lakomé, ale přesto všechno dobré, ženy Rézi. Modche je věčný smolař a díky tomu a díky své jednoduchosti provádí jednu hloupost za druhou. Autor nám tyto jeho eskapády předkládá v několika příbězích, psaných tradičním jazykem a s laskavým humorem.

Ignát Herrmann: Z pamětí starého mrzouta

Pobavte se příhodami mrzoutského úředníčka, poodhalte jeho milostné zážitky z mládí i trampoty s „kmotrem“ nebo s „českým pekáčem“, prožijte s ním nekonečné týdny s husou nebo strasti kolem „vhodných vánočních dárků“ a nezapomeňte ani na kapitolu, v níž se pan Cyrus stane „volebním agitátorem“.

Ignát Herrmann: Otec Kondelík a ženich Vejvara

Pan Václav Kondelík je vážený měšťan, uznávaný malířský mistr, náramný labužník, znalec piva, vtipálek i škarohlíd, a tak trochu samoliba. Rodinné pohodlí mu, v dobrém slova smyslu, začíná čeřit velice nesmělý a trochu nedůvtipný nápadník jeho jediné dcery Pepičky, magistrátní úředník Vejvara.

Obálka © Marcela Strejčková – Nomzamo, 2015

© Monika S. Benešová – Lama, 2015

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-87959-46-6 (formát PDF)

ISBN 978-80-87959-47-3 (formát ePub)

ISBN 978-80-87959-48-0 (formát MobiPocket)

Vydání jako celek i jednotlivé části (text díla, obálka, grafická úprava, případně jazyková adaptace, redakční poznámky, ilustrace, předmluva, doslov, životopis autora apod.) jsou chráněny autorskými právy. Nositelé těchto práv jsou uvedeni v tiráži.

Prosíme, používejte tuto elektronickou verzi knihy pouze v souladu s platnou licencí. Žádná verze licence k této e-knize neumožňuje rozšiřování jejich kopií (včetně půjčování) či sdělování díla veřejnosti (například umisťováním kopií či extrahovaných částí na servery, ze kterých je možno tento soubor nebo jeho část dále stahovat nebo jej prohlížet), a to za úplatu či zdarma.

I

Okolnosti přinutily mne, že jsem se obíral nějaký čas jistou registraturou. Od té doby nezávidím žádnému registrátoru. Jeho život jest podoben fasciklům, jimiž se zabývá: den klade se na den jako arch na arch, každý je stejně bezbarvý a suchopárný a žádný nevybočuje ani o coul z předepsaného úředního formátu.

Přesto míval jsem při svém nudném zaměstnání také chvíle tichých požitků. Byly to zejména doby, kdy jsem se ociťoval v registratuře sám a mohl se jí zabývat po svém způsobu. Místnost nebyla bez půvabu. Nábytek této svatyně juris tvořily pouze tři obrovské skříně, jejichž čela byla ozdobena šiky zákoníků v stejnokroji ze sviňské kůže, skládací stupátko a několik starožitných obrazů v okrouhlých černých rámcích. Celou světnicí rozkládal se tajemný soumrak, jenž se ti při bedlivějším zkoumání jevil smíšeninou stínu a prachu. Ba, prach pokrýval tu všechno jako sníh zimní krajinu. Malba stěn ztrácela se za šedivými čalouny prachu; prach vážila zaprášená bohyně spravedlnosti, trčící nad prostřední skříní; v závějích prachu tonuly knihy pod ní; obličeje starých právníků v okrouhlých rámcích vypocovaly prach, jehož se nalokaly zaživa; jako fantastický výkvět prachu vypadala zvadlá rezeda v okně, a hustou mlhou prachu zastřeny byly skleněné tabule, že se jimi jen pracně dobýval šikmý pruh bledožlutého světla, oživený tančícím prachem a kreslící na podlaze divně zmodrchané obrazce starožitných ozdobných mříží.

A když se rázným pohybem mých rukou rozlétly dveře některé skříně, jaký to zvláštní život makulatury objevil se před zraky mými! Jakoby leknutím zachvěly se obálky fasciklů, prach zavířil v přihrádkách, zděšení pavouci unikali do nejtajnějších zámotků své příze a tu a tam zatřepetal se úzkostlivě mol, něžný motýlek registratury. O, božská estetiko přírody! Ty, jež jsi posadila skvoucího kolibříka na ohnivý květ tropického pralesa, jež jsi ošatila kosmatým sněhem polárního medvěda a šedého dropa pustila do šedých, nekonečných plání, dala jsi také říši starého papíru zvláštního motýlka, Vystřihnuvši mu křidélka z nejtenčí papírové tříště a posypavši ho nejjemnějším foliantovým prachem!

Zpočátku, pravda, brával jsem s nechutí do rukou ty balíky listin, jejichž obsah mne, neprávníka, pramálo zajímal. Ale znenáhla mizela tato nechuť a nakonec uměl jsem se s nimi dobře bavit.

Postup, jakým se to událo, jest dosti zajímavý.

Dejme tomu, že vás přinutila mrzutá nějaká příležitost utéci se pod křídla právního přítele. Vstoupili jste s patrnými známkami rozčilení do kanceláře a proklínali jste v duchu předchůdce, který svou poradu s advokátem bůhví o jaké malicherné záležitosti donekonečna protahoval. A když jste se konečně dostali do přijímací komnaty právníkovy, líčili jste mu s mravním rozhořčením, v případě vašem třeba úplně odůvodněným, bezpráví na vás spáchané a neostýchali jste se odhalit před ním mnohou skrytější stránku své bytosti a svého života. Proud řeči vaší přerušil advokát zdvořilou otázkou po vašem jméně a napsal toto červenou tužkou zvenčí v čelo předloženého archu. Tím okamžikem dohráli jste v kanceláři svou lidskou úlohu. Stali jste se fasciklem, složkou. Ovšem prozatím jen zárodkem fasciklu, avšak tento zárodek měl již všechny podmínky samostatného života v sobě a rozvíjel se sám ze sebe dále. Vy pak jako myslící a cítící lidská osobnost přestali jste pro kancelář existovat. Jméno vaše budilo tam pouze představu většího neb menšího balíku papírového, naplněného rozmanitými právnickými spisy. Během času tloustli jste vůčihledně, že vám musili pořídit lepenkové desky a silnější špagát. A čím více jste co fascikl tučněli, tím hlouběji do mlhavého pozadí ztrácely se nejasné obrysy vaší lidské individuality. i když jste se s advokátem nadobro rozloučili, ba když se žádný písař v kanceláři na osobnost vaši již nepamatoval, vedli jste v registratuře život svůj dále jakožto odbytý proces až do přirozeného skončení prachem a moly.

Pod mýma rukama proběhly fascikly tento běh života opačným směrem.

Zpočátku všímal jsem si leda tloušťky a váhy je-jich. Obzvláště budily hubené mou zvědavost. Hledal jsem vždy s jakýmsi patologickým interesem příčiny, které zabránily vzrůstu jejich.

Později poutaly mne nápisy některých krasopiseckým provedením.

Pak začal jsem stranit některým jménům pro zvláštnost jejich nebo jiné okolnosti, a konečně přimýšlel jsem si k nim osoby. Z fasciklů vystupovali živí lidé. Viděl jsem je, jak povídají advokátovi do pera sporné děje svých rozepří, stopoval jsem různé výrazy, střídající se přitom v jejich obličejích, a vycházel jsem s nimi posléze z dusné kanceláře na čerstvý vzduch života.

Probíraje se plesnivým obsahem fasciklů, představoval jsem si živý strom, z něhož opadala ta přehršle suchého listí. A jako si vykouzluje geolog z chudých vrstev kamenného uhlí obraz předvěkého pralesa, vynášel jsem děje lidského života z těch vrstev šedého papíru, v nichž se nejasně otiskly.

Zde máte jednu povídku, jejíž děj jsem vážil takto z plesnivých fasciklů a jejíž nejslabší místa jsou ta, která se jakýmkoli způsobem dotýkají vznešené vědy právnické, zapečetěné pro mne, laika, sedmerou pečetí.

II

Uvádím vás k panu Jestřábovi ve chvíli, kdy obětuje lárům své tiché domácnosti. Jeho ložnice je v tu dobu rámcem utěšeného obrázku rodinného. Všechno tu shrnuto, čím jen obraznost zimní odpoledne zpříjemnit může; hustá metelice sněhová venku, mech a papírové jesličky v okně, jemné pološero uvnitř, rudá míhavá zář na podlaze před kamny, vysoko nastlaná postel s odhrnutými záclonami v pozadí.

U okna plete malá plavovlasá dceruška pana Jestřába punčochu a sleduje okem rozkošné komické pohyby bělošedého koťátka, hrajícího si s klubkem na podlaze.

U nohou pana Jestřába probírá se štíhlý hošík zašpiněnými listy nějaké obrázkové knihy a dětské jeho žvatlání mísí se ladně s tikotem starožitných hodin a praskotem loučí v kamnech.

A pan Jestřáb sám odpočívá s blaženým poklidem v důkladné lenošce, s vyšívanou domácí čepičkou na hlavě, v strakatém volném županu, a odfukuje chvílemi jedním koutkem úst bělavé kotouče dýmu, kdežto druhý pevně objímá špičku laciné porculánové dýmky.

Ale klid pana Jestřába není úplným. Drže v jedné ruce vrstvu papírových proužků a odhrnuje palcem druhé, kterýž časem nasliňuje, lístek po lístku s polohlasnými poznámkami. Přitom se střídají v jeho líci výrazy hněvu a spokojenosti.

S báječnou rychlostí obracel palec jeho ty kolkované pruhy papíru. Nabyl patrně stálým cvikem virtuóznosti v tomto zaměstnání. Podobal se mrštnému palci falešného hráče, když prozrazuje pánu svému v přeletu hlavy karet. Také pan Jestřáb poznával z míhajících se okrajů celý obsah svých lístků. Časem zastavoval se palec jeho déle na některém, oči prodlévaly bedlivě na číslicích a rukopisech a mezi zuby draly se poznámky: „Zítra k notáři! – Přepsat kolek! – Podívám se do knih! – Touhle si nepochybně zapálím dýmku! – Na tebe, panáčku, musíme s nožem!“

„Proč měla, tatínku, popelka tak malou nohu?“ tázal se hošík u nohou pana Jestřába, zdvihaje k tomuto veliké jasné oči.

Ale tatínek staral se málo o podobné maličkosti, jakou byla Popelčina nožka. Mlčky konal dále generální obhlídku pestrého pluku, který se tam venku bil a krvácel v boji života, kdežto on pohodlně shraboval válečnou kořist. Měl je tu všechny v hrsti, v pravém slova smyslu. Co vířil prstem těmi lístky, míhaly se mezi nimi jako v obsáhlém albu podoby nejrůznějších lidí; šedohlaví páni v černých ošumělých kabátcích, divadelní princezny, hranatí vesničané, uhlazení šviháci, stísnění průmyslníci, rozmarní bonvivanti, poetové…

„Tatínku, dočkáme-li pak se soudného dne?“ zaštěbetal hošík na podlaze.

„Proč?“ otázal se pan Jestřáb v myšlenkách, nevěda bezpochyby ani, že se ptá.

„Viděl bych rád, jak budou pršet hvězdy.“

Nevím, zda by tento hvězdný déšť lépe pochodil u pana Jestřába než Popelčina nožka; neboť v tu chvíli zaskříply dveře a pozornost mého hrdiny obrátila k sobě vklouznuvší do světnice ženská postava. Byla to Marta idylické domácnosti páně Jestřábovy, zaujímající jakési kolísavé postavení mezi služkou a hospodyní. Ostatně byl celý její zjev jaksi pochybný, neohraničený. Již věk její působil ti obtíže; byl bys řekl, že není ani stará, ani mladá, ani v nejlepším věku. Tvář její byla slabě odstíněný, mdle bílý ovál, rty bledé, oči strnulé a jakoby navždy oslněné nějakým příliš mocným světlem; bledě hnědé vlasy, bez lesku, splývaly vždy v nespoutané volnosti kolem hlavy a zastíraly několika oddělenými zcuchanými prameny vysoké čelo, které jimi prohlíželo jako bělost měsíce pruhy šerých obláčků. Toaleta její se, tuším, nikdy nevznesla nad prostou kartounovou sukni, košili a bílou noční kazajku; obě poslední bývaly vždy kolem hrdla nad potřebu rozhaleny. Kdo pozoroval stále vytažená její ramena a chvějící se ruce, musil soudit, že jí je věčně zima.

Co se konečně duševní její stránky týče, zobecnělo podezření, že nebylo všechno v pořádku za tím bílým vysokým čelem, prohlížejícím přes prameny hnědých vlasů.

Tato ženština vklouzla do světnice a pravila temným, bezvýrazným hlasem: „V předsíni čeká pán.“

Pan Jestřáb trhl sebou nevrle a vysoptil jí vstříc celý oblak dýmu, jako by s ním chtěl odfouknout rušitelku svého tichého domácího klidu.

„Což nečetl na dveřích, v které hodiny dávám audienci?“ osopil se na ni a dodal mírnějším hlasem: „Co chce?“

„Řekl mi, abych ohlásila inspektora Hrdličku.“

„Aá, hoří!“ zabručel pan Jestřáb s kousavou ironií, zdvihaje se volně z lenošky. „Uvidíme, přikutálejí-li se peníze tak rychle zpět, jak odcházejí. Uveďte jej do prvního pokoje.“

Nato zamkl kupu lístků, se kterými se bavil, do přihrádky starosvětské skříně a vztáhl ruku po svátečním kabátě na věšáku. Ale sklonil ji zase, zkřivil pohrdlivě ústa a stáhl jen pevněji šňůru županu.

Když vstoupil do předního pokoje, stál tam již ohlášený host. Byl to starý pán, s nímž naložil čas dosti milostivě. Vypadal spíše jako mladý herec v úloze starého džentlmena. Štíhlá, útlá jeho postava neztratila ničeho ze své přímosti, a také pěkně utvořená hlava vypínala se posud v byrokratické strnulosti z tuhého, cípatého límce košile. Sníh, jímž zima žití posypala jemný, vkusně zkadeřený jeho vlas, vypadal spíše jako lehký pudr na příčesce mladého šviháka z předešlého století. Ač se podlouhlý obličej složil v četné drobné záhyby, zachoval přece jemnou bílou pleť a povšechný obrys bývalé ušlechtilé krásy. Nejméně pak dotkl se čas pěkné, útlé jeho ruky: s tou mohla být spokojena každá aristokratka.

Oděv pana Hrdličky, ač z módy vyšlý, svědčil o vkusně neskoupé volbě a přísném dohledu; ale tento ukázal se marným vůči morovému dechu obnošenosti, pod nímž – ač dosud nepatrně – bledla obruba černého kabátu, chřadly bujné varhánky batistové na prsou a žloutly okraje sněhobílých, drobně skládaných manžet jako lupeny bílé růže po prvním mrazu.

Takový člověk stál rozpačitě před panem Jestřábem.

Tento uvítal ho svou sprostnou, nemotornou manýrou, která tvořila mocnou protivu k jemně vybroušeným způsobům příchozího, a pravil se zběžným pohledem na svůj župan a pantofle: „Račte odpustit, že se před vámi objevuju v tomto kostýmu. Nenadál jsem se, že…“

„O, prosím.“

Usedli naproti sobě. Jemná tvář pana Hrdličky rděla se lehkým ruměncem. Oči jeho spočívaly v úzkostlivém napnutí na obličeji pana Jestřába. V těch očích, jak se zdálo, byla vepsána tragédie jeho osudu, z které vyšel ostatní zjev jeho téměř neporušen. Takové oči budívají ve mně vždy hlubokou útrpnost. Jsou to oči těch, jež srazil potměšilý osud náhle z výšin důstojnosti a blahobytu v hlubinu nouze a zapomenutí. Jsou to oči těch, kdož se procházejí nejraději za soumraku odlehlými ulicemi, se sklopenou hlavou, míjejí staré známé a křečovitě tisknou složené bílé rukavičky, jako by jimi pozornost kolemjdoucích od ostatního svého zevnějšku odvábit chtěli. V očích takových odráží se žal pro lepší minulost, odříkání, nedůvěra v sebe, stálá bázeň před urážkou a posměchem. V těch plachých očích zrcadlí se zlé svědomí – vědomí to blednoucí obruby kabátu, žloutnoucích manžet a jiných podobných zločinů, kryjících se v rozličných záhybech oděvu, o nichž nemá ostatní svět třeba ani tušení.

Však nyní měly oči pana Hrdličky pouze výraz úzkostlivého, zpola beznadějného napětí.

„Jest mi velice líto “ pravil pan Jestřáb po chvíli mlčení a pásl přitom zraky na úplné zdrcenosti svého protějšku.

„Jest mi velice líto,“ opakoval s vybroušenou ukrutností – že jsem vám již včera posloužit ne-mohl.“ – Pan Hrdlička oddychl si zhluboka a zrak jeho zajiskřil se radostně. –

„Kasa moje byla úplně prázdná. Časy jsou zlé. Avšak podařilo se mi přece sehnat tolik, abych žádosti vaší vyhovět mohl.“

Pan Hrdlička pohlédl naň s nelíčenou vděčností. Dával mu celým svým vzezřením najevo, že ho pokládá za člověka opravdu šlechetného a že jej prosí za odpuštění, vstoupil-li do přijímací jeho komnaty s jakýmsi mravním předsudkem. A pan Jestřáb poskytoval v tu chvíli skutečně obraz, jehož prostá poetičnost musila okouzlit každou mysl nezkaženou: seděl tu velebně v ošumělé lenošce, probíraje se měkkým, hnědým vlasem svého synáčka, kterýž se za ním z ložnice přikradl a hlavu na prsa jeho položil; z druhé strany hrálo si bělošedé koťátko s cípem jeho županu, na němž vyšita byla vkusná červená arabeska.

Bezděky povzbudil tento obraz sdílnost pana Hrdličky.

„Nebyl bych se nikdy odhodlal k tomu kroku,“ pravil, a živější ruměnec ozdobil jeho líc, „kdyby mne k němu nebyla donutila prosba synova. Zdržuje se v Cařihradě –“

„Tak daleko?“ prohodil pan Jestřáb s přídechem ironie.

„Ano, v Cařihradě. Je tam úředníkem při rakouském Lloydu (pozn. redakce: lodní společnost). Náhodou dostal se do peněžité tísně –“

„Chápu, jsem také otcem,“ řekl pan Jestřáb a přivinul jako na dotvrzení synáčka svého k prsům.

Pan Hrdlička vyňal z kapsy čerstvě vyplněný blanket směneční, chřestící ještě pískem, a podal ho mlčky panu Jestřábovi. Tento prohlédl zběžně líc a rub lístku, kývl spokojeně hlavou a přistoupil k těžké skříni v koutě.

Za chvilku nato ležela dlouhá řada papírových peněz na stole před panem inspektorem. Zraky tohoto přelétly ji s jakousi úctou a v ruce jeho objevila se malá, ohmataná tobolka, která se při vší své hladovosti nezdála způsobilou pojmout tolik papíru ve splasklém svém břiše.

Stálo to pana Hrdličku dost času, než vecpal neprakticky složené bankovky do rozličných jejích přihrádek.

Této chvilky použil pan Jestřáb, aby se kriticky dotkl větrné teorie o synu v Cařihradě. Úsudek jeho o ní byl, že nepotřeboval pan Hrdlička vyšperkovat svou obligátní historku právě vrcholky pinií a štíhlými vížkami minaretů.

„V Cařihradě úřaduje rakouský Lloyd nepochybně turecky?“ otázal se.

„Ó nikoli, vlašsky,“ odpověděl pan Hrdlička rozpačitě, zavíraje tobolku. „Ó, Cařihrad jest krásné město! Hra světel při slunce západu je tam věru báječně skvostná!“

Po tomto obhájení své teorie poroučel se pan Hrdlička, tiskna ruku křečovitě k srdci, na němž odpočívala vycpaná tobolka, a ujišťuje, že za měsíc tou dobou návštěvu svou dozajista opakovat bude.

Pan Jestřáb se pak vrátil s pohrdlivým úsměvem do své ložnice, aby tam obětoval dále penátům (pozn. redakce: římský domácí ochranný bůžek) své tiché domácnosti.

Ujímaje se v duchu pana Jestřába naproti úzkoprsým mravokárcům, ubíral se pan Hrdlička domů. Než vás seznámím s nynějšími jeho poměry, předkládám stručný obsah předcházející kapitoly jeho života.

O autorovi

Svatopluk Čech (21. února 1846, Ostředek – 23. února 1908, Praha – Holešovice), český básník, prozaik, novinář a cestovatel. V Praze vystudoval piaristické gymnázium a později práva. Přispíval do almanachu Ruch a časopisu Květy, od roku 1871 byl redaktorem Světozoru. V letech 1873–1876 působil jako redaktor Lumíru, krátce působil i v Národních listech. Hodně cestoval, navštívil Kavkaz, Chorvatsko, Dánsko, Polsko, Itálii, Paříž. Konec života trávil v Praze na Letné, v Holešovicích a v Tróji. Pohřben byl s velikou slávou na Vyšehradě.

Jeho dílo je žánrově velmi bohaté. Psal především eposy s mnoha přirovnáními a popisy, také sociální, politickou a alegorickou lyriku, satiry, povídky a romány. Svými Výlety pana Broučka se stal jedním z průkopníků science fiction v české literatuře. Napsal také velké množství humoristických povídek, črt a fejetonů, ke kterým čerpal často náměty z advokátního prostředí.

Hlásil se k trvalým hodnotám, které si v sobě nesl celý život (např. láska k vlasti, touha po sociální spravedlnosti atp.).

(zdroj internet)

SVATOPLUK ČECH

Jestřáb kontra Hrdlička

Obálka s použitím vlastní ilustrace

Marcela Strejčková – Nomzamo.

Vydalo nakladatelství Monika S. Benešová – Lama,

sídlo: V Olšinách 50, Praha 10,

http://www.lama-web.cz/,

jako svou 17. publikaci.

Redakce Karel Marek.

Výroba e-knihy Marcela Strejčková – Nomzamo,

sídlo: V Olšinách 50, Praha 10.

Vydání první elektronické (v nakladatelství Lama).

Praha 2015.

ISBN 978-80-87959-46-6 (formát PDF)

ISBN 978-80-87959-47-3 (formát ePub)

ISBN 978-80-87959-48-0 (formát MobiPocket)

NEPŘEHLÉDNĚTE

Lev Blatný: Povídky v kostkách

Experimentální povídky a básně v próze Lva Blatného, jednoho z našich význačných expresionistů, nastavují ironické, satirické a mnohdy groteskní zrcadlo konvencím předválečné společnosti. Krátké, koncentrované prózy vás možná překvapí svou hutností a silou a především nadčasovostí.

Gustavo Adolfo Bécquer: Paprsek luny – tajemné španělské legendy

Kdo je ta tajemná žena, do níž se v nočním lese zamiloval Manrique? Proč není radno se o dušičkové noci přibližovat k Vrchu duší a jak s tím souvisejí templáři? Přinese Pedro milované Marii zlatý náramek a co má společného láska a vina? Co je tak vzácným případem? A co se stalo v Maurčině jeskyni?

Viktor Dyk: Smrt panenky – výběr povídek o smrti

Výběr Dykových povídek, jež spojuje téma smrti a lásky, zahajuje smrt z nedostatku lásky a uzavírá smrt z přílišné lásky, jíž není možné naplnit. Najdeme zde také smrt, díky níž je možné věčně milovat, a kromě dlouhého umírání stářím je zde popsána i myšlenka smrti, aby mohl jiný milovat.

Jiří Mahen: Rybářská knížka

Kniha, která je stále považována za „rybářskou bibli“, plná vzpomínek z rybářských výletů, postřehů ze života ryb a rybářů, dojmů z nádherné přírody. Krásný jazyk, humorná nadsázka i porozumění přírodě, rybám a rybaření uchvátí čtenáře i dnes. Začínajícího rybáře jistě potěší rady a zkušenosti.

Ladislav Fuks: Myši Natálie Mooshabrové

Temný příběh vdovy Mooshabrové se odehrává ve světě ovládaném diktátorem. Hrdinka líčí pasti na krysy, čelí tyranii svých dvou dětí i vyptávání policie, živí se udržováním hrobů a pracuje pro úřad Péče o dítě. Zdánlivě banální a bezvýznamný život ženy. Kým je ale Natálie Mooshabrová doopravdy?

Ladislav Fuks: Nebožtíci na bále – malá humoreska

Maloměstská humoreska o záměně dvou osob na pozadí iluzorního poklidu před blížící se světovou válkou. Autor rozehrává sled groteskních situací, v nichž hrají roli nejen oba „nebožtíci“ a jejich příbuzní, ale i bezduchost úředníků a policie.

Ladislav Fuks: Příběh kriminálního rady

Všechno je jinak, neboť pomsta se nezastaví před ničím, těmito slovy lze charakterizovat detektivní horor o pátrání po vrahovi dětí, který je zároveň psychologickým románem o vztahu dospívajícího syna k despotickému otci. Rozuzlení je stejně tak nečekané, jako šokující.

Ladislav Fuks: Oslovení z tmy – svědectví o vítězství tvora Arjeha

Apokalyptická vize zániku světa po strašlivé katastrofě vypráví o setkání vysíleného chlapce Arjeha s údajným filosofem, který jej ohromí svým věděním a nutí ho k přijetí podmínek, za něž jeho rodu slibuje štěstí a bezpracné bohatství. Novela plná vizí a alegorií slibuje hluboký zážitek