Josef Kubík

Šlehy a úsměvy

v demokracii

Věnováno otci, který usiloval o svobodu našeho národa, a matce, která poznala bolest

2015

Josef Kubík

Šlehy a úsměvy v demokracii

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu nebo v aplikaci. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření, je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

No part of this may be reproduced in any form or by any elektronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

© Josef Kubík, 2015

Made in Moravia, Czech Republic, EU

Vyšlo vlastním nákladem

ISBN 978-80-7487-111-5

O knize

Třetí kniha Josefa Kubíka Šlehy a úsměvy v demokracii je výrazným ukročením mimo to, čím se autor žijící léta v Austrálii zapsal v České republice mezi čtenářské vrstvy. Nepojednává o sexualitě člověka, ale je jakýmsi svéráznou názorovou platformou, v níž se Kubík vyrovnává ponejvíce s politickými tématy.

O autorovi

Josef Kubík

(1947)

Narodil se v Brně, studoval pedagogiku, historii, psychologii a další obory. Je označován za badatele lidských psychosexuálních projevů, metodologa pro vzdělávání dospělých, pedagoga, cestovatele, fotoreportéra a milovníka přírody. Žije v Austrálii. V roce 2010 vydal svou prvotinu – knihu Sexualita bez tabu, v roce 2013 druhou V žáru erotiky.

Víra je to, co rozděluje lidi, nejistota a pochybnost je spojuje. Peter Ustinov

NĚKOLIK VĚT ÚVODEM

Šlehy a úsměvy v demokracii vyjadřují odvážně ostrou kritiku naší vyspělé společnosti trpící zhoubnými parazity s tváří čestných politiků, ekonomickými neofašisty, podvodnými finančníky, vznešenými i prostými sektáři, zákonem chráněnými zloději, kteří se společně snaží nevědomě i vědomě sabotovat svobodu, demokracii a snižovat životní úroveň i sebevědomí národa. Jejich zvrácená ideologie a životní negramotnost, nebude-li včas vymýcena, představuje osudnou plavbu na prohnilé potápějící se lodi směrem k novému společenskému řádu, který by budoucí historikové mohli směle označit za řád „novootrokářský“. V této knize, psané zcela netradičním stylem, je zřejmý i pohled krajanů, emigrantů s českým občanstvím a těch, kteří z nějakých důvodů pracují a žijí dlouhá léta v zahraničí. Tito lidé pozorují vývoj v rodné zemi mnohem citlivěji než je tomu u občanů žijících permanentně ve své vlasti. Autor se nevyhýbá břitkosti jazyka a je si vědom projevu nevole a reakce těch, kteří zde poznají sami sebe. Nechybí tady notná dávka humoru, ostrá satira a prvky, které provokují čtenáře k zamyšlení, vyjeví se nám i nečekaný výlet do málo známé historie.

Tato publikace nám také přiblíží příběhy lidí, kteří ve svém letu na křídlech představivosti, myšlenky, anebo touhy po něčem novém, neznámém opustili svou vlast a podíleli se, a stále se podílejí, na osídlování světa. Příběhy Čechů, kteří se ocitli ve víru náhod a dění, kterému často pomohla jejich fantazie a dětské sny. Někteří umírali pro cizí slávu, jiní riskovali život pro splnění vlastních cílů, mnozí jen zapadli do bezvýznamné masy, ale všichni se hrdě hlásili ke svému českému původu. Byli to lidé prostí, ale i s vědeckými a jinými ambicemi, byli mezi nimi ti, kteří odcházeli natrvalo a přestali se o děj ve vlasti zajímat, ti, kteří brzy zatoužili po návratu domů, když záhy poznali, že byli novou vlastí podvedeni, ti, kteří chtěli uskutečnit svůj, ať už jakýkoliv sen, ti, kteří neunikli svému prokletému a často tragickému osudu – byli to utečenci. Málo jich bylo bohatých, většinou přišli do nového prostředí s prázdnou, bez finančních prostředků, bez jazykových znalostí, bez přátel a rodiny – v podstatě se znovu narodili a to bez rodičů, kteří by jim ukázali cestu, kudy se mají ubírat. Museli vykonat mnohonásobně větší úsilí, než tomu bylo kdysi doma, jen aby přežili, zbudovali si nový domov a vydělali si dostatek peněz na splnění svých tajných přání, vysněných cest, předsevzatých cílů, aby dali průchod uměleckým sklonům, ale i kriminálním choutkám a podobně. Množství manželství zaniklo pod nátlakem stresových situací, někteří nevydrželi a zvolili dobrovolnou smrt. Samotářům bylo těžko najít partnera, a když se to konečně podařilo, pak se většinou jednalo o příslušníka cízí, neznámé kultury, odlišných zvyků a mravů, neznalého naší kuchyně, našeho životního standartu.

Je velký rozdíl mezi turistou, který se přijede jen na skok pokochat něčím zajímavým a tím, kdo trvale žije v cizině a podléhá zákonům, zvykům, prostředí a cizí kultuře. Turisté obyčejně projedou bez hlubšího vnímání reality a podávají pak naprosto zkreslené zprávy o svých cestách. Takto si počínají především tzv. profesionální a dobře placení rychlocestovatelé, kterým uniká důležitá kapitola všeho poznání – člověk a jeho kultura.

Jenomže – chtě nechtě – každému utečenci zůstává nějaký silný, anebo méně silný kořen v dávné vlasti či pouto k domovině, která se najednou nepochopitelně mění.

Kde blb, tam nebezpečno. Miroslav Horníček

NA OSTŘÍ NOŽE...

Proč lidé opouštějí svou vlast?

Počátek můžeme vidět už v historických spisech a kronikách. První zprávy o opouštění Čech se datuje do doby třicetileté války (1618–1648). Česká válka (1618–1620) skončila zánikem nezávislých Čech, kdy vojenská přesila císařských vojsk Ferdinanda II. a zaslepený postoj šlechty k lidu vedly k porážce v bitvě na Bílé hoře 8. listopadu 1620. Lidový odpor proti Habsburkům sice neustával, ale mnozí Češi dali přednost útěku do jiných zemí – měli politické důvody živené nenávistí k vzniklé situaci. Mnohem později došlo k ustálení poměrů a k ekonomickým problémům, které nutily lid hledat obživu v zahraničí. Americký kontinent nabízel nový život, nové možnosti a prostor k životu, tam směřovaly davy uprchlíků z Evropy a tedy i z Čech. Emigranti moderní doby v období po druhé světové válce uváděli ve spisech k žádosti o status uprchlíka, pro utečenecké úřady OSN, většinou politické a náboženské důvody pro opuštění republiky. Z empiricky založeného hlediska víme, že např. v roce 1984 vykazovala kancelář OSN v Bělehradě u 99 % uprchlíků z tehdejší ČSSR tyto důvody: nesnesitelná perzekuce státními složkami, odepření svobody náboženství, omezení práva na vzdělání, zákaz svobodného projevu, potlačení základních lidských práv, omezení volby povolání, zamítavý postoj k výjezdům do zahraničí a podobně. Kuriozním důvodem některých mladých utečenců byla výmluva na „zavrženíhodný“ zákon o právu a povinnosti pracovat, který považovali za omezování svobody... Vždy se našel zkušený poradce postávající před budovou úřadu OSN, který na poslední chvíli radil a nabádal k smrti vyděšeným budoucím emigrantům, co musí říct, co musí zatajit, co se od nich očekává, snad za to dostal i zaplaceno někým v pozadí. Jen jeden jediný případ ze sta však uvedl pravdu: „chci zkrátka změnit život, myslím, že na to mám právo.“ Tento důvod byl nejvíce oceněn australskou ambasádou ve Vídni – bez zbytečných výmyslů, bez jakýchsi pomluv a lží, prostě upřímný člověk – to se jim líbilo.

Čechoameričan, profesor Ota Ulč z New Yorku, se rád procházel po gigantickém utečeneckém táboře v Traiskirchenu u Vídně, aby dokumentoval nové případy. V roce 1984 ho zaujala půvabná asi třicetiletá blondýnka, kterou neodolal oslovit:

„Co vás přimělo k odchodu z domova?“

„Chtěla bych za tetou do Jihoafrické republiky.“

„No prosím, tam byste se s Čedokem určitě nedostala.“

„Ne, to určitě ne.“

Ota Ulč se o tomto a dalších případech zmiňuje ve svých článcích, např. v časopise pro Čechy v zahraničí Západ. Lidé chtějí poznávat svět a jsou ochotni pro tento cíl opustit vlast. Pravděpodobně by stačila měsíční dovolená v Jihoafrické republice a hezká blondýnka by uvažovala jinak – možná stejně jako její teta, která se jen o několik let později, zhnusena životem v cizině, vrátila zpět do Čech. A blondýnka? Do Jihoafrické republiky se nikdy nedostala, byla však přijata do jiné země – do Austrálie, kde prožila přibližně šestnáct let, její bývalý manžel spáchal sebevraždu v anglickém přístavu na jedné z lodí Československé námořní flotily a ona zatoužila po snadném životě v náručích mnoha mužů. Nakonec se jako těžký alkoholik s úplně podlomeným zdravím a částečnou ztrátou paměti vrátila zpět do vlasti, kde zanedlouho zemřela.

Touha po změně, touha po poznání, volání dálek, vůně dobrodružství, schopnost seberealizování v cizím prostředí a řada dalších stimulů je pro mnohé stejně důležitým hnacím motorem jako u jiných sexualita. Přidá-li se k tomu ještě nespokojenost s pochybným státním zřízením a nepříznivou politickou a ekonomickou situací, pak často nezbývá než učinit radikální rozhodnutí – odejít, anebo žít v neustálé zatrpklosti, což přinejmenším snižuje kvalitu života. Nespokojenost ovlivňuje člověka na každém kroku, ničí ho, pozvolna deptá, přináší permanentní stres, což lze přirovnat k nešťastnému životu ve špatném manželství. Jenže manželství se může právně ukončit, špatný vládní systém musí čekat na převrat nebo na demokratické volby, které opět neuspokojí jinou, obvykle početnou část obyvatelstva.

Demokracie – kouzelné slovo, na které se odvolává kdejaký státník, původně pochází z řeckého „démos“ – lid, a „krateó“ – vládnu, tedy vláda lidu. Musíme si však vždy uvědomit, a to ve všech případech, kdy je toto slovo použito, koho považujeme za lid, a koho za vládu a hlavně v čím zájmu. Uveďme příklad z Austrálie, kde nejoblíbenější ministerský předseda všech dob Kevin Rudd učinil smrtelnou chybu. Chtěl zvýšit daně z nehorázných příjmů tučným důlním magnátům, aby zvýšil životní úroveň lidu, postavil nemocnice, vylepšil silniční síť a podobně. Dovolil si tvrdit, že těžené rudy z australské země patří všem a lid má nárok na nějaké výhody z těžeb. Zatraceně se mýlil. Nereprezentoval zájmy nejbohatších a došlo k nočnímu červnovému převratu roku 2010 – jeho „věrní“ ulomili kliku u dveří zasedací místnosti a dovolili mu odejít až po té, když se zřekl vedení. Vlastní strana (Labour Party of Australia) ho zbavila funkce. Příštího dne bylo jen oznámeno, že Austrálie má novou ministerskou předsedkyni, nezvolenou volbami, ale dosazenou stranou, a první ženu v této funkci Julii Gillardovou. Rudd nesplnil sice všechny své předvolební sliby, ale přesto získal značnou popularitu u lidí. O nějaký čas později byl povolán do funkce minitra zahraničních věcí a popularita byla rázem zaměněna, pro jeho mělkou znalost a podivný výklad zodpovědnosti, za ostrou kritiku, kterou on povýšil na diplomatický um... Gillardová však nesplnila očekávání, dopustila se mnoha omylů, dokonce se jí vytýkalo i to, že tráví příliš času úpravou svého zevnějšku a nemá dostatek času na věci státní. Přesně o dva roky později, před federálními volbami, byla uzavřeným hlasováním z funkce ministerské předsedkyně odvolána a její místo obsadil dříve sesazený Kevin Rudd. U moci se však udržel jen do federálních voleb 2013.

Snadno pak zjistíme, že je téměř nemožné uniknout pravdivosti výroku: „A největším nepřítelem lidu je každá vláda.“

Jiné působivé slovo pochází z latinského „res publica“ – záležitost všech, tedy dnešní hrdý výraz pro republiku, avšak nezapomeňme, že v současnosti toto kouzelné slovo ztratilo svůj prvotní význam. Poprvé v dějinách lidstva se zrodila republika na řeckém území. Lid dokázal sám sobě, že si dovede vytvořit ústavu a sám vládnout bez despotických králů, kteří se nechali povyšovat na bohy, a poddajná lidská masa jim jen sloužila. Osvobozením od patolízalství měli Řekové volnost tvořit, položit základy všem vědám, ustanovili veřejné školy pro všechny, dali vznik kultuře, která je staví na první místo v dějinách vývoje lidstva. Řekové kráčeli svou, mnohdy trnitou, cestou jako opravdoví průkopníci a postavili tak základní kámen demokracie, na kterém budovali a dále rozvíjeli demokracii Římané. Je však současný demokratický stát skutečně záležitostí všech? Rozhlédneme-li se bedlivě, pak odhalíme odpověď: vidíme nežádoucí apolitičnost lidí – neschopnost politického myšlení a vládnoucí stranou podporovaný nezájem o veřejnost a politické dění. Republika nebo stát se stává více záležitostí politiků mdlého rozumu, zahraničního vlivu, majetku, rychlého zbohatnutí, moci a jiného prospěchu. Každá vládnoucí třída je velice zřídka tak předvídavá a chytrá, aby se dobrovolně vzdala svých privilegií. Stává se tak neustálým terčem kritiky lidu a těch, kteří nesouhlasí. Volební sliby se tradičně neplní, životní úroveň tradičně klesá a ekonomická situace se tradičně zhoršuje. Je patrný nárůst cen, platy se nezvyšují nebo dokonce klesají, výjimku tvoří jen vládní hodnostáři a jejich nohsledové, kteří vždy nějak zdůvodní, proč žádají zvýšení svých výplat. Stát čeká roky na další volby – ale co to? Je to podobné, jako když hledíme na košatý mohutný strom, na kterém odpočívá hejno ptáků. Tleskneme-li, ptáci vzletí jen proto, aby si znovu posedali, ale na jiné větve. Zkrátka nic se nemění, ovšem kromě jiných okupantů větví. V demokratické společnosti mají občané právo volit své představitele. Za toto právo mnozí bojovali a každý občan by si měl být vědom této výsady. Běda státu, kde občané mají sice právo volit, ale nemají volební povinnost. V takovém státě něco silně páchne, něco nefunguje tak, jak by v demokracii mělo být samozřejmé, a nedivili bychom se, kdyby v nejzazším případě došlo k extrémním situacím. Kdybychom to nepřípustně zjednodušili, pak se jako první možnost nabízí: lid, pokud by byl jednotný, může volby do nekonečna bojkotovat. V druhém případě: nezájem lidu o volby může provokovat zvolení sebe sama – tedy jednoduše: hrstka příznivců vládnoucí strany se sama zvolí. Ve vyspělých zemích, jakou můžeme nazvat i demokratickou Austrálii, je každý občan povinnen volit a řádně nezdůvodněná neúčast je přísně pokutovaná – tato občanská povinnost rozhodně nikomu neubírá na svobodě, jak rádi uvádí někteří čeští humanisté. Někdy je poměrně snadné výsledky voleb dokonce přiměřeně a hlavně věrohodně upravit.

Kolik Čechů a jejich potomků žije v zahraničí? Mluvíme o milionu, což představuje významné procento potencionálních voličů, pak se jen divíme, proč těmto občanům České republiky není umožněna účast na volbách, tak jak to slibuje ústava – právo volit. Občané mnohých zemí EU, žijících mimo území vlasti se voleb přímo zúčastňují, jeden ze způsobů je užití internetu.

Často vyvstává otázka: je demokracie skutečně nejdokonalejším státním útvarem současnosti? Vláda zásadně ignoruje podněty zespodu, zajistí si moc a ochranu v podobě pochybných zákonů, soudnictví, imunitu politiků nejen proti výrokům proneseným po dobu funkce, omylům nebo lžím, ale i proti páchaným zločinům, mají na své straně ozbrojené složky, připravené zakročit v jejich prospěch. Průzkumem veřejného mínění snadno zjistíme, že 62% obyvatel s takovou demokracií nesouhlasí a touží po radikální změně ve státě. Jiní sice reptají, ale nevidí východisko ke zlepšení, anebo otupěli a nechtějí nic vnímat a hledí si jen svého hnízdečka. Demokratický zákon džungle schvaluje jen 18% obyvatel. Sir Peter Ustinov (nar. 16. dubna 1921, Londýn – zemřel 28. března 2004, Vaud, Švýcarsko), bývalý dlouholetý president Světového federalistického hnutí (WFM World Federalist Movement) vyslovil jednu svou kritiku takto: „...v Americe sice existuje svoboda volby, ale není z čeho volit...“ Hnutí bylo založeno v roce 1947 a jeho myšlenka spočívá v jednotném globálním řízení světa např.: vrcholovým centrem by byla OSN, a každý stát by fungoval jako provincie, včetně supervelmocí. Jedná se o obdobu římské představy o správě světa staré přes dvě tisíciletí. Ustinov? ne, není to shoda jmen – je to opravdu ten známý anglický herec, spisovatel a filmový tvůrce, kterého většina z nás dobře zná z nejvydařenějších světových filmů a mezi nejvýše oceněnými je např. nesmrtelné dílo Quo Vadis, Ustinov hrál roli šíleného císaře Nerona, dále Spartakus nebo Smrt na Nilu...

Ti, kterým došla trpělivost, neváhali v minulosti nasadit vlastní život za lepší život, svobodu, spravedlnost a rovnoprávnost se zbraní v ruce. V historických spisech najdeme na tisíce popisů odbojů, převratů, vymáhání práv generálními stávkami, revolucí a válkami. Zastavme se na chvíli u jednoho zajímavého historického, a poučného, případu, který se datuje přibližně do roku 494 př. n. l., tedy do doby mladé římské republiky. Římští plebejové byli svobodní občané, ale jejich občanská práva byla omezena. Nesměli zastávat vyšší úřady, nemohli uzavírat právoplatný sňatek s patricii (z latinského pater = otec, tedy ti, kdo mají urozené otce), žili jako klienti (z latinského clientes, tedy poslušní nevolníci, osoby nějak hospodářsky závislé), byly však od nich vyžadovány četné občanské povinnosti a hlavně vojenské. Domáhali se svých nároků mírovou cestou, leč nebylo jim dopřáno vyslyšení. Naopak – plebejové jako přísežní vojáci dostali od otců Říma příkaz k odchodu z města pod záminkou, že se chystá válka A jak to bývá – tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se jednou přinese víno... Teď nadešel den, kdy plebejové ztratili trpělivost. Bez jakéhokoliv vůdce uspořádali tajnou schůzi a rozhodli se k akci. Vystěhovali se z Říma na Svatou horu, za řekou Anienem, opevnili se a v pokoji čekali bez agresivních úmyslů. Došlo k vystěhování lidu, v latinských historických spisech známé jako secessio plebis. Co se dělo dále popisuje římský historik Livius v podání slovenského historika Vojtěcha Zamarovského:

„V Římě nastalo nesmírné zděšení, a všech se zmocnila nejistota pro vzájemný strach. Lid opuštěný svými, se bál násilností od otců, otcové se báli lidu, který ve městě zbyl, a nevěděli, zda si mají přát, aby zůstal, nebo aby odešel. A potom: jak dlouho zůstane klidné to množství, které se odtrhlo? Co se stane, jestliže mezitím nastane nějaká zahraniční válka? Opravdu, nezbývá žádná naděje než občanská svornost: tu je nutno obnovit ve městě po dobrém, nebo po zlém!“

Vzhledem k poměru sil se particiové rozhodli řešit problém po dobrém. Vybrali muže, který se pro své zásluhy o stát těšil stejné vážnosti u patricijů jako u plebejů. Byl to Menenius Agrippa, bývalý konzul a obratný diplomat. Vojáci ho bez překážek vpustili do tábora, a když se kolem něho shromáždili, s překvapením zjistili, že místo hrozeb a proseb přišel k nim s pohádkou. Za dávných časů nebylo prý v člověku všechno tak sladěno jako nyní. Každý úd měl svůj vlastní rozum a svou vlastní řeč. Když pak se jednou bavily, přišli na to, že všechny jsou k něčemu a musí něco dělat, jen žaludek je výjimkou – hoví si klidně uprostřed a bez práce užívá všeho, co mu ostatní orgány poskytují. Domluvili se tedy, že s tím skoncují – ruce přestanou podávat jídlo, ústa nebudou podané jídlo přijímat, zuby je nebudou kousat. Ukázalo se však, že zatímco chtěli potrestat žaludek hladem, samy ztratily sílu a celé tělo chřadlo. Žaludek tedy není zbytečný – dodává do všech částí těla potravu a sám se o nic víc nedá živit, než vyživuje. Když se pak vojáci zeptali, proč jim to povídá, odpověděl, že podobně je tomu i ve státě – jestli se lid považuje za ruce a odmítá sloužit žaludku, za nějž považují patricije, sami si připravují záhubu.

Vzpurní plebejové se dali přesvědčit a uzavřeli s patriciji smír. Nikoli však jako jehňátka s vlky v jiné pohádce – vymohli si nové zákony, práva, rovnoprávnost, odpuštění dluhů a byl zřízen úřad na ochranu jejich zájmů. Tito úředníci dostali titul tribuni plebis „tribunové lidu“, a měli neobyčejně širokou pravomoc. Měli právo hájit osobním zákrokem každého plebejce, který o to požádal, proti výkonu moci kteréhokoli úředníka, směli zatknout každého úředníka, který by jejich zákrok nerespektoval.“

Je nutno podotknout skutečnost, že úředníci republiky nikdy nebyli státem placení, do funkcí byli voleni ti, kteří měli bezúhonnou pověst a schopnost jednat a mluvit. Byly to výhradně čestné funkce. Rozhlédneme-li se nyní po širém světě, jak daleko je nám libo, nesetkáme se s vysokým úředníkem, ministrem nebo dokonce prezidentem, který by se ve své demokratické šlechetnosti vzdal svého vysokého platu, anebo dalších výhod. Rozhlédneme-li se po České republice, nenajdeme žádného poslance, činitele, ministra a rozhodně ne prezidenta, který by byl ochoten učinit významné gesto a slevit na svých finančních požadavcích. Čestný neplacený úřad vždy vzbuzoval příznivý ohlas lidu a takový představitel si získal nesmírnou oblibu, ale dnes se na takové věci zásadně nehledí. Jsou-li tedy veřejní činitelé, anebo jak je jedovatá opozice někdy nazývá: dobře placení turisté sbírající suvenýry v podobě čestných doktorátů; placení daňovými poplatníky, stávají se podle náhledu jistých právně odborných kruhů, občanů a politických reportérů i reformátorů, zaměstnanci státu, přesněji lidu, pro který pracují, a jako takoví by měli podléhat právům a zákonům zaměstnanců a zaměstnavatelů. Tedy jinak řečeno: zaměstnavatel má nějakou představu, kterou placený zaměstnanec realizuje v rámci svého pracovního zařazení. Uveďme jen jeden příklad z australského státu New South Wales, který je známý velice častým propouštěním ministrů a jiných veřejných činitelů, pro neplnění pracovních povinností, sexuální delikty, protizákonné finanční záležitosti apod. Ministr, který byl nucen odstoupit dne 1. srpna 2010 se zabýval ve svém úřadě poněkud odlišnou činností a i za tu byl placen daňovými poplatníky – věnoval se (a nejenom on) velice „náročnému a tuze vyčerpávajícímu“ zaměstnání – sledování pornografických materiálů na webových stránkách. Zřejmě v tom spatřoval jedinné sexuální uspokojování, kterého byl schopen.

Australský (Labour) MP Craig Thompson vzbudil pořádný rozruch ve všech sdělovacích prostředcích – byl obviněn z finančních pdvodů a krádeží mnoha tisíc dolarů ze státní pokladny, které užíval k placení drahých darů drahým ženám a sexuálních požitků s prostitutkami (Asia – Pacific, 10. 2. 2014, Jamie Smyth). Nuže? Thompson je již bývalým MP a dne 24. března 2014 byl odsouzen – a do vězení s ním...

Římský historik Gaius Suetonius Tranquillus (75–150 n. l.) ve svých sbírkách uvádí, že císař Tiberius (císařem 14–37 n. l.), zřídil ministerstvo pro péči o rozkošnické sexuální požitky. Snad i náčelníci EU by měli o takovém úřadě uvažovat, zřejmě by to bylo nejvýrazněji zastoupené ministerstvo všech dob, neboť jak víme, mnoha tisícové davy placených vládních úředníků se pornografií s oblibou zabývají.

Připomeňme také lidské hyeny v rouše politiků, kteří se obohacují na úkor daňových poplatníků. Nechají si zaplatit nákladnou dovolenou, nejrůznější servisní služby včetně prostitutek, anebo potřebují peníze na výstavbu či opravu luxusního domu. A tak se tu a tam přihodí, že když je toho příliš, musí to prasknout. Bývalý britský MP (člen parlamentu) David Chaytor byl za finanční skandál odsouzen na 18 měsíců vězení (8. 1. 2011). Podle zpráv „7 News“ dne 12. 1. 2011 byl další britský MP Eric Illsley podobně odsouzen za falšování výdajů – zasunul si do vlastní kapsy peníze na přestavbu svého druhého domu v Kenningtonu.

Dne 19. března 2011 byl propuštěn z vězení Marcus Einfeld, kde strávil nejhorší dva roky svého života (The Daily Telegraph, a „7“ news). Kdo byl tento kriminálník? Einfeld byl australský federální soudce, který byl zachycen pouliční kamerou při dopravním přestupku a podle zákona byl potrestán pokutou ve výši $ 77. Marně spoléhal na své postavení muže práva, policie byla neoblomná, a protože odmítal pokutu zaplatit, byl předveden k soudu. Tvrdil, že v kritické době řídil jeho vozidlo někdo jiný a uvedl jméno osoby, která však již dávno nežila. Filmový dokument byl však nezvratitelným důkazem a Einfeld byl odsouzen soudním procesem k odnětí svobody za lhaní. Žije nyní na svobodě, ale nikdy nesmí reprezentovat zákon. Zákony v demokracii musí nutně platit pro všechny stejně – je tomu tak v ČR? Inu, sledujme činnost volených, a budeme překvapeni...

Není-li zaměstnanec dostatečně kvalifikován, není-li schopen zvládnout tu či onu profesi, stává se neproduktivním, brzdou vývoje, zbytečným. Může pak být zaměstnavatelem kritizován nebo poučen, vystaven postihu, zacvičen třeba i pro jinou méně náročnou práci, anebo, v nejhorším případě, propuštěn jako neschopný. Kritika bývá prvním příznakem nespokojenosti, pokud ji kritizovaný přijme, poučí se z omylů, přijme radu a připustí cestu k nápravě, pak se leccos k dobrému vyřeší. Pokud však politik odmítá kritiku, nepřipouští ji, směřuje zřejmě k diktátorským praktikám a nepopulárnímu kultu osobnosti.

Schopnost mluvení vedoucích činitelů, což je součástí jejich profese, je čím dále větším problémem. Opět můžeme připomenout slova vyřknutá Ustinovem: „Jsem přesvědčen, že na půdě státních úřadů existuje malý pokojík, kde se budoucí diplomati učí koktat.“ Ve velké většině nejsou schopni mluvit na potřebné úrovni, bez napsaného slova nemluví vůbec, vyslovují myšlenky někoho jiného, mají obrovský tým těch, kteří řeč připravují a činitel se zmůže pouze na více nebo méně přijatelné předčtení. Každý z nás může sledovat na televizní obrazovce projevy státníků, předsedů všeho možného a nemožného, anebo královskou hlavu státu – kdyby ztratili popsaný aršík papíru, co by nám asi řekli? A jak nesčetní televizní diváci říkají: „je obtížné vidět generálního tajemníka OSN Ban Ki-moona, britskou královnu Elizabeth II, a další stovky presidentů, premiérů, ministrů a dalších vzácných osobností mluvit bez otrockého čtení projevů.“ V extrémních případech dokonce kopíruje státník řeč jiného státníka, např. kanadský ministerský předseda Stephen Harper přečte projev bývaleho australského ministerského předsedy Johna Howarda (SBS news). Inu, proč ne – mají přece naprosto jednotný názor, jen trochu jiný přízvuk!

Dva studenti z Londýna nám zcela neplánovaně přiblížili malou epizodu ze dne 10. 12. 2010, kterou máme potvrzenou filmovým záběrem TV stanice SBS a „7“ (News 10. 12. 2010). Britská vláda byla studenty obviněna z podporování nehorázně se zvyšujících poplatků za universitní vzdělání, a jiných hříchů, což vyvrcholilo protestní demonstrací. Jako vždy v demokracii, proti demonstrantům ostře zasáhla policie, došlo k pouličním šarvátkám, mladá budoucnost národa skandovala svá hesla a požadavky, když tu se objevila na scéně luxusní limuzína, ve které seděl princ Charles s chotí spěchající na nějaké divadelní představení. Všichni studenti věděli, komu vozidlo patří a princ byl osloven přátelským: „haló Charles, jak se ti vede?“

„Spatřili jsme v princi spásu, na ulici leželi zranění, mysleli jsme si, že zastaví, vystoupí a jako královský potomek, pamětliv svých udatných předků, utiší dav i policii a něco důležitého prohlásí – ke všem, aby dav uklidnil. Třeba jen nějaký slib nebo něco, čekali jsme to od něho. Ne, nestalo se tak. Jen zbabělý výraz ve tváři, bojácné oči a spěch... Rychle pryč odtud... ať už jsme v divadle... možná dodal – zatracená luza. Nikdo by mu přece neublížil, nejsme násilníci, jen vláda a policie nás neustále provokuje. Charles pravděpodobně nebyl schopen slova a neměl u sebe nikoho, kdo by mu napovídal. Tatam je doba statečných a udatných princů, kteří stáli v čele vojů, od těch novodobých nemůžeme čekat nic, než zvýšení daní, aby měli dostatek peněz pro vlastní útraty. Kluci to pak nevydrželi a něčím mu polili vozidlo a kopli do blatníku“

„Viděli jsme ve zpravodajském záběru rudou vlajku se srpem a kladivem, vlajku bývalého Sovětského svazu a také někteří studenti měli přes sebe přehozená rudá trička s nápisem CCCP. Nikdy jste přece nepoznali tuto politickou éru, co vás přivedlo k tomu, abyste se vrátili do ztracené minulosti?“ zněl náš dotaz.

„V tom systému studenti neprotestovali, školství, zdravotnictví a kdoví co ještě platil stát... Byl to určitě spravedlivější systém. My mladí nejsme natvrdlí, chceme spravedlivý svět – liberté, égalité, fraternité...“ Volnost, rovnost, bratrství bývalo v 18. století heslem francouzské revoluce.

Rétorické vzdělání bylo jednou ze základních složek antické výchovy a dosáhlo vynikající úrovně v Řecku a Římě. Rétorika se obvykle vykládala v pěti částech, podle úkolu řečníka: 1. sebrání materiálů a přípravy, 2. jeho uspořádání, 3. stylistické uspořádání projevu, 4. zapamatování řeči, 5. přednes. Důraz byl kladen na první část, jež určovala obsah, část třetí – styl, a poslední – působivý přednes. To však byla antika, jejíž přednosti se dnešní svět snaží zapomenout.

Zajímavostí zůstává skutečnost, že revolucionáři, vojevůdci ale i diktátoři vždy mluvili bez přípravy např. kubánský revoluční a nejdéle sloužící státník Fidel Castro, Vladimír Iljič Lenin, Adolf Hitler a jiní. Bez papíru mluvili, a stále mluví s dávkou citu, řada státníků, kteří se snaží prosadit nějakou reformu. Z českých osobností bychom se mohli hodně poučit od státníka filosofa T. G. Masaryka – mimochodem: i on poznal život v emigraci. Posloucháme-li však dnešní češtinu, zjišťujeme, jak tento jazyk trpí a upadá do bídného odvaru poangličtěných a zkomolených slov. Uvážíme-li, že žije přes milion česky mluvících krajanů v zahraničí a mnozí z nich nechtějí český jazyk zapomenout a učí sami nebo i v českých školách své potomky tuto krásnou řeč, pak zjistíme obrovské zklamání u těch, kteří přijedou do rodné země svých rodičů a mají obtíže rozumět třeba jen televizním zprávám odhrkaným monotónním hlasem, závratnou rychlostí a ošperkovaným nesrozumitelnými výrazy rádoby cizího původu. Stejný problém mají často i rodilí Češi. Kdo učí hlasatele a reportéry umění mluvit? Můžeme říct s dávkou jedu – pravděpodobně nějaký poddůstojník od kulometné roty. Zatímco slyšíme např. v australské televizi čistou srozumitelnou řeč podanou pozvolným tempem, proč nemůžeme očekávat totéž v ČR? Český jazyk se nachází na úpadku a toto vážné varování nelze podceňovat, je potřeba napnout hodně úsilí k záchraně řeči, než bude příliš pozdě. Podle vládního zmocněnce pro krajany z ministerstva zahraničních věcí Vladimíra Eisenbruka, byl na jaře 2010 schválen vládní program podpory kulturního dědictví ve světě. Prakticky to znamená, že v příštích pěti letech bude vláda finančně přispívat českým krajanským komunitám v zahraničí na jejich vzdělání a výuku češtiny. Čteme-li mezi řádky, pak je zcela zřejmé, že příspěvky jsou určeny převážně pro mnohatisícový zástup úředníků a jiných zaměstnanců v Bruselu, tedy pro jejich děti. Ti, kteří učí český jazyk v zámoří, to dělají z lásky a nepožadují almužnu na podporu – co však skutečně chtějí je pravou ryzí češtinu a volají: „pomůže někdo vymýtit nešvary z tohoto jazyka?“ Kdo a kdy zůstává otázkou. Nahlédneme-li do denního tisku, časopisů všeho druhu nebo reklamních poutačů v České republice, jímá nás hrůza – věty psané angločeskými i českoanglickými zkomoleninami nebo prošpikované americkou angličtinou v jakési české podobě, jsou nečitelné těm, kterým jsou vlastně určeny. Je zapotřebí notné dávky představivosti, aby čtenář pochopil, o co jde. Mladým to zřejmě nevadí, ti neví, střední generace si zvykla a senioři? Zkrátka nerozumí. Podíváme-li se na krajanské časopisy a noviny vydávané v zahraničí, např. v Sydney, které jsou k dostání na konzulátu České republiky, opět žasneme – čteme české články – bez zkomolenin. Zvláštní jsou snad krajané v cizině lépe vybaveni rodným jazykem než vlastenci doma? Jsou snad všichni profesoři češtiny v ČR hluší, slepí a němí? Možná, že bychom získali silného spojence v jazykových ústavech. Ano, pokusíme se tedy o navázání spojení s lidmi, kterým je český jazyk povoláním. Pochopitelně prvním krokem je průzkum na webových stránkách. Na klávesnici naklepeme příslušné údaje a na obrazovce se objeví Ústav pro jazyk český, Akademie věd ČR. Zvolíme-li dále např. soubor aktualit, můžeme číst titulky nebo jakýsi obsah. Ale co to vidíme na úvodních listech? První strana uvádí nadpis v „čistém českém jazyce:“ „Blended learningové jazykové kursy pro doktorandy,“ (autor, Petr Berdych, datováno 16. dubna 2010). Pro všechno na světě, anebo by někdo upřednostnil třeba: proboha, o čem je tu řeč??? Snad jen sám Bůh ví... Na stránce výzkumných projektů se několikrát opakuje: „Granty udělené Grantovou agenturou Akademie věd ČR.“ Jsme opravdu na prezentačních stránkách Ústavu pro jazyk český? Přesvědčujeme se – ano, jsme. Podíváme se pro jistotu na další Ústav českého jazyka při Filozofické fakultě MU v Brně a opět nevycházíme ze šoku, první strana hlásá „ryzí“ češtinou: „Studentské workshopy...“ Jak taková „poločeská“ slova vyslovovat? Nevíme! Pokračujeme-li dál, náš údiv se jen prohlubuje, na stránkách www.ceskyjazyk.cz čteme nadpis: „ČESKÝ JAZYK Literatura aneb studentský underground...“ Je vůbec možné, aby profesoři ozdobeni nekonečnými tituly, dovolili a podporovali nejsprostější prznění našeho jazyka? Je vůbec možné, aby se našel Čech, který je schopen se takto zpronevěřit a kulturně dezertovat? Je vůbec možné, aby někdo záměrně ničil to, co jiní dávno vytvořili pro český lid, pro co bojovali, krváceli a umírali? Je vůbec možné, aby se našel tak podlý charakter, který je schopen z naprosto nedostačujících důvodů zneuctít, urážet a ponižovat rodnou řeč? Takový odpadlík by měl být postaven před vlastenecký soud. Vřele bychom doporučovali všem těmto tzv. češtinářům, aby si zopakovali alespoň několik tříd základní školy, pak by snad pochopili trnitý historický vývoj češtiny. Češi se ubránili poněmčování, porušťování – ubrání se i poangličťování? Víme, že čeština potřebuje nové technické výrazy, měli bychom tedy sestavit vhodné názvosloví – nikoli poangličťovat jazyk tam, kde to není potřebné – blended learningové jazykové kurzy... Přebírání anglických slov a jejich rádoby počešťování nelze považovat za zdravý nebo přirozený vývoj našeho jazyka, ale jeho úmyslné degradování a závislost na cizích výrazech. Vhodné české odborné slovo může být přijato světem jako nový mezinárodní výraz – jak se ostatně již v historii stalo, vzpomeňme např. Karla Čapka a jeho slovo „robot“ ze hry „RUR.“, které dnes používá celý svět. Učme se cizí jazyky, kdysi se říkalo: „Kolik jazyků umíš, tolikrát jsi člověkem,“ ale udržme si ten svůj jako nejcennější dědictví předků nebo nám do roku 2050 nevydrží. Zamysleme se a zvažme – musíme opravdu používat slova typu: lúzři, adorované goods, lídři, lídryně, softdrinky, outsorcování majnstrímových medií, establišment, welnessové staye, brekfestové café, chatování, pirsing, thinktank, likování, kóling, kúl, astiruje, outvotování, dehonestační, lídovaně, eatař, surreálnější, donátoři, dýl (i deal), grínpís, levelově ízy, billboardová forma, brífing, byznysmanka, atd., atd. – k výčtu všech takových hrůzných slov by bylo nutno vypracovat nový slovník, abychom alespoň částečně pochopili, co taková slova vyjadřují.

Prkna, která znamenají svět, se rovněž neobejdou bez kritiky. Sledujeme-li zábavné televizní pořady, slyšíme slova, která si nedovolí uveřejnit žádná televizní společnost v zahraničí, ani v Anglii, kde nejprovokativnější král komiků, Benny Hill, dovedl choulostivá témata inteligentně vyjádřit jinou formou. Humor je u nás prezentován ve vulgárním podání komiků, oplzlé a rádoby vtipné vyjadřování snižuje kvalitu programu, ale diváci řičí jásotem nebo se snad smějí proto, že se to od nich očekává? Uveďme příklad, za všechny: v jednom ze silvestrovkých programů uváděný Bolkem Polívkou byla uvedena neuvěřitelná scéna, vlastně monolog, kde věhlasný umělec nepřetržitě opakoval po dobu jedné minuty a dvaceti vteřin vtipné „Řekněte prdel...“ Je velice obtížné najít v tomto projevu skutečný humor, ale ti, kterým se to líbí, pravděpodobně ví, čemu se smějí...

Připomeňme nyní stať z Ústavy ČR, kde preambule říká:

„My, občané České republiky v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, v čase obnovy samostatného českého státu, věrni všem dobrým tradicím dávné státnosti zemí Koruny české i státnosti československé, odhodláni budovat, chránit a rozvíjet Českou republiku v duchu nedotknutelných hodnot lidské důstojnosti a svobody jako vlast rovnoprávných, svobodných občanů, kteří jsou si vědomi svých povinností vůči druhým a zodpovědnosti vůči celku, jako svobodný a demokratický stát, založený na úctě k lidským právům a na zásadách občanské společnosti, jako součást rodiny evropských a světových demokracií, odhodláni střežit a rozvíjet zděděné přírodní a kulturní, hmotné a duchovní bohatství...“

V kolika bodech se ústava a skutečnost rozchází?

Jakási negativní mentalita se objevuje u Čechů od konce třicátých let minulého století, kterou bychom mohli jednoduše vyjádřit známým: „Kam vítr, tam plášť.“ Děd maturoval v hnědé košili, otec ve svazácké košili s rudým šátkem na krku, syn v tričku s nápisem „miluji USA,“ a vnuk? – pravděpodobně bude maturovat s koránem v ruce. Jsou-li čeští emigranti hrdí na svůj původ, pročpak tomu tak není u Čechů doma, proč ohýbají hřbety před cizinci ve vlastní zemi, proč jim ji prodávají? Vidíme nespočet německých nebo amerických firem působících na území České republiky, které doslova nutí české zaměstnance k mluvení jazykem majitelů. Je-li dosud úředním jazykem čeština, pak by právě noví majitelé měli ovládat naši řeč nebo se o to alespoň pokusit – a nevyhrožovat propuštěním tomu, kdo nechce, anebo nemůže najednou změnit komunikační způsob. V novinách osmdesátých let bylo možno číst statistiku uvádějící vzdělanost v Československu na druhém místě na světě, za Vatikánem. S touto zdravou nadřazeností se setkali téměř všichni, kdo našli svou druhou vlast daleko od domova. Znalosti českých utečenců šokovaly Australany, Američany, Kanaďany, Jihoameričany a jiné vyspělé národy, pro které Československo bylo něco naprosto neznámého. Je až neuvěřitelné, že čeští studenti na anglicky mluvících universitách např. v Sydney získají za svůj peníz podstatně méně znalostí než je tomu na domácích vysokých školách. Mylně se domnívají, že budou hodnoceni se zahraničním diplomem jinak a lépe – ne, nebudou, pokud si ovšem nezažádají o práci třeba ve firmě Coca-Cola Amatil Australia operující v ČR nebo u těch méně znalých světa. Ze zahraničních studentů v Austrálii dominují Číňané s mnohdy více než nedostatečnou znalostí jazyka – dobře ví, že obdržení diplomu je snadné, pokud zaplatí požadovaný poplatek a konečně čínští asistenti profesorů jim všemožně pomohou. Australská národní televizní stanice „7“ uveřejnila výsledky vlastního šetření dne 30. srpna 2010, kde kritizuje způsoby, jimiž školy falšují výsledky zkoušek žáků, učitelé pomáhají žákům, dopředu je seznamují se zkušebními otázkami, slabší žáky nechají doma bez zkoušek, aby škola dosáhla co nejlepší prospěchový výsledek. Počínají si tak i university? Odpověď můžeme dostat jen od studentů a ti se tím nechlubí, jen se nepokojně ošívají... Na položenou nevinnou otázku z jejich oboru osm z deseti nezná odpověď

Velkým problémem a důvodem k opuštění domoviny byly, jsou a zajisté budou ekonomické důvody, které mají bezpochyby největší dopad na konečné rozhodnutí mnohých. Bylo tomu tak za každého režimu a je tomu tak i dnes, kdy lidé odcházejí za prací do ciziny. Nelze vyjádřit statisticky kolik občanů České republiky pracuje v současnosti v lepších podmínkách v zahraničí. Hraniční kontroly neexistují, pasy nikdo nevyžaduje, a pohyb lidí se těžko eviduje. Vidíme, jak „ekonomicky myslící“ vedoucí představitelé se snaží z politických důvodů, v zájmu tzv. zvýšení zaměstnanosti a hlavně v zájmu peněz podporovat prodej všeho, co země vlastní. Nemají schopnost a ani nemají zájem vidět poněkud dál, vidět možnou katastrofu pro budoucí generace. Řada řemesel vymizela a s tím mizí i učební obory – bude někdo schopen v budoucnu vyrobit třeba zápalku, porcelánovou soupravu nebo boty? Naštěstí je lze dovážet z Číny, sice mizerné, ale aspoň něco. K vážnému varování dochází např. od senátorů, prostých lidí i televizních výzev vládě v Austrálii, kde pomalu, ale jistě mizí statisíce čtverečních kilometrů australské půdy do cizího vlastnictví. Čína, Japonsko, USA, Arabské státy aj. kupují obrovská území pro uplatnění vlastních ekonomických zájmů. Pokud se pak zaměří na zemědělství, těžení rud, anebo jiné využití ve velkém, nezbývá Australanům, než pro ně jen pracovat za bídnou mzdu a kupovat třeba zemědělské produkty za importní cenu. Původní vlastníci půdy, nájemci a farmáři odchází ze svých domovů hledat práci ve městech, u velkých těžebních společností nebo i v zahraničí. Podobná situace je i v České republice – země a staré firmy se stále více stávají majetkem cizinců a Češi se stávají jen pouhou levnou pracovní silou. Prodat je velice snadné, ale získat pozemky zpátky je téměř nemožné. Dokonce i bývalý český president Václav Havel při své návštěvě v Sydney 27. března 1995 byl označen českou obchodní skupinou za „kupčíka“ poté, co ve svém mělkém, téměř dětském projevu, nabízel republiku k neomezeným zahraničním aktivitám – asi jako pasák nabízející tělo prostitutky.

David Ignatius (novinář Washington Post) k nespokojenosti občanů řekl: „...nespokojenost veřejnosti není pro vývoj důležitá, ale důležité je prosazení koncové myšlenky.“ Tohle si čtenář snadno přebere.

Ekonomové s reálným výhledem do nejbližší i vzdálené budoucnosti a schopní lidé na klíčových pozicích nám notoricky celosvětově chybí. Něco se musí stát, aby nastala všeobecná spokojenost všech vrstev populace. Nemůžeme se do nekonečna řídit současným zákonem betonové globální džungle – zbohatnout za cenu legálních loupeží, krádeží, podvodů, úplatků, ničení mládeže drogami, vražd, degradování národů, ale i ilegálních obchodů a machinací těch nepostižitelných atd.

Je možné změnit páchnoucí společenský systém? Ano, je to možné! Historie to potvrzuje.

Je možné žít v mnohakulturní společnosti? Přes všechny snahy a rádoby pozitivní údaje to nelze zaručit a podle výroků představitelů vlád v Německu, Británii, Francii i jinde, to je neuskutečnitelné.

Je možné zastavit invazi muslimů do Evropy? Ne, už je příliš pozdě.

Varováním a výstrahou v tomto zamyšlení bychom chtěli vyprovokovat zdravé a plodivé diskuze směřující alespoň k částečnému zlepšení toho, co kritizujeme.

Na závěr této kapitoly přidáme malou perličku – v osmdesátých letech, za doby tzv. komunistické totality, žádal jeden železniční zaměstnanec, strojvedoucí J. Jurů, od všemožných úřadů byt. Pracoval v nepravidelných směnách a dojíždění do práce z rodné vísky mu činilo nemalé potíže. Žádal, prosil, věřil slibům a někdy nocoval jako bezdomovec na nějakém nádraží a čekal – leč marně. Byt nedostal. I rozhodl se jednoho dne k zoufalému činu. Svůj problém přenesl na federální vládu a napsal osobní dopis tehdejšímu prezidentu Gustávu Husákovi, kde mimo jiné stálo, že vidí a je mu zcela jasná přesila úřadů, proti které nemá šanci zvítězit, ale nicméně si dovoluje vyzvat tímto listem generálního tajemníka ÚV KSČ k otevřenému boji muže proti muži – a to v šachové partii. Husák pravděpodobně dopis nikdy nečetl, k šachové partii nedošlo, ale presidentská kancelář učinila závažné kroky. Čtenář si asi řekne: „ten člověk skončil ve vězení.“ Ne, neskončil. Naopak, náš muž okamžitě dostal s velkou omluvou nadstardantní státní třípokojový byt.

Zřejmě věc vzal do rukou rozumný člověk, to platí v každém režimu, a nám nezbývá, než dát za pravdu Horníčkovi a dodat:

Kde blb, tam nebezpečno! Je-li však blb na nesprávném místě, pak to platí stonásobně!

Přišla nová politická éra a s ní další prezidenti propagující lidská práva. Z tohoto hlediska patrně pohlíželi (mimo jiné) na udělování amnestií největším zločincům v zemi. Na internetových zprávách (únor 2014) se objevilo následující: Prezident Zeman opovrhl žádostí o milost člověku, který měl dvacet exekucí, což podle Zemana svědčí o špatném charakteru člověka. Prezident však neměl nejmenší zájem šetřit, jak se ke dvaceti exekucím onen občan vlastně dostal a žádost o milost odmítl.

Vzhledem k tomu, že v ČR narůstá počet sebevražd z ekonomických důvodů (některé údaje uvádějí až 1 600 případů ročně), můžeme poukázat na nezájem hlavy státu o život občanů. Je to jen záležitost jeho charakteru? Z právního hlediska by takový čin mohl naplnit skutkovou podstatu trestného činu založení, podpory a propagace hnutí k potlačení práv a svobod člověka. Kdo by se tím však zabýval?

Najdou se i poctiví činitelé, ale ti mají většinou na politické scéně příliš krátkou životnost. Nemají dostatečně silné zázemí, bojují osaměle a nejsou schopni odolávat nátlaku mocného okolí.

*

Moudrost státníka:

„Já vím, že před rokem 1989 měli všichni práci, měli kde bydlet a měli co jíst, ale to je špatně! To je naprosto demotivující! Jedině lidé hladoví a stresovaní mohou podávat výkony, které naše rozvinutá kapitalistická společnost potřebuje, aby mohla zajistit růst růstu!

Tento stav se nám v devadesátých letech podařilo navodit. Každý mohl být bohatý, zhasnuto bylo dost dlouho! A kdo toho nevyužil, ať si dnes nestěžuje!“ (Václav Klaus)

Kradou, ani poledne nedrží! Miroslav Kalousek (o krajských politicích)

HOSTINA U ŽIDLÍKA

(novodobá satira v antickém stylu)

Osoby: Židlík, vládce a ministr

Židlík: Tož chlapi, vitajte. Čekám na vás už pěknú chvílu, aj klobásy sa na vás hněvajú.

Vládce: Nezlob se, Židlíku, to víš, pořád nás někdo s něčím otravuje, nemáme to lehké.

Ministr: Nebo bysme měli vyměnit šoféry, ti naši jsou už staří, zvlášť ten můj.

Vládce: Nebuť blázen, tyhle řidiče jsme zdědili po našich předchůdcích a ti jsou dobře prokádrovaní, ti nevidí, neslyší, a když se ožereš, vždycky ví, co mají dělat.

Židlík: Tož nekvákajme a poďme si konečně zavdat nebo nám nebude chutnat.

Vládce: Pojďme, pojďme, mám žízeň jako trám.

Poslali doprovod do vesnice a vešli do sklípku.

Židlík: Tož chlapi, ať slúží...

Ministr: Na zdraví...

Vladař: Hergot... tak tomu říkám dobré víno...

Židlík: Pite, chlapi, jezte, uděného, sýru aj klobásů máme habaděj, tož ožerme sa! Aj striptýz sem pro vás zařídil.

Ministr: No prosím, lepšíš se Židlíku, lepšíš. Doufám, že to nebude nejaká vysloužilá prostitutka.

Židlík: Ná, včils ňa stéknul. Je to panenka ják vymalovaná, celá tmavá, hore, dole, sednástka.

Vladař: Sakra chlapi, jen opatrně s holkama, nestálo by to za pomluvy! Není ještě ani plnoletá.

Židlík: Ale co tu břéskám, ta má přes osmnást... Aj kdyby, tož súd a zákon je přeca ve vaších rukách, no né?

Ministr k vladařovi: Neboj se, Židlík ví, co dělá, má přece zkušenosti a nikdo ti to do tvého projevu nenapíše.

Židlík k vladařovi: Ná, včil spomínám na ten projev, co končil ňákou motlitbou, ale ocáď až pocáď, si přeca nevěřící, né?

Vladař: To jo, ale potřebuji voliče i z řad věřících, tak proto... A také proto, že modlitba je to jediné, co mohu národu do budoucna dát...

Pravda vítězí – Veritas vincit Heslo na vlajce presidenta České republiky

KRAJANSKÉ PODSVĚTÍ

Ne všechno zlato se třpytí – tímto bychom mohli zahájit následující stránky. Novodobí emigranti od roku 1968, Češi a Slováci, se rozptýlili po světě a někteří se rychle naučili nejzákladnějším zákonům svobodného kapitalismu – vydělávat peníze za každou cenu, tedy přesně podle vzoru ukrást, podvést, loupit, zabývat se špinavým obchodem nebo dokonce i zabít. Při rozhovorech s australskými občany narozenými v Čechách či na Slovensku se nám zjeví překvapivý údaj, který až dosud nebyl zveřejněn – 35 % Čechoslováků přiznalo, že se za svého pobytu v nové vlasti zabývalo více nebo méně závažnou kriminální činností. Kolik se jich nepřiznalo, nevíme... Ještě v osmdesátých letech nebylo příliš obtížné provádět podvody na pojišťovacích organizacích, simulovat vážné zdravotní následky při vykonávání té či oné pracovní činnosti a obdržet tučné odškodnění, zřídit několik identifikačních dokladů a na všechny požadovat podporu v nezaměstnanosti, stát se článkem řetězu zlodějů automobilů, prodavačů drog, pasáků a organizátorů ilegálních hazardních her a podobně. Vznikly tak poměrně dobře organizované malé skupiny zločinců.

Manželé si pronajali byt, koupili na půjčku nábytek, televizor, ledničku atd. Z chudých utečenců se najednou stali zámožní lidé, kteří měli doma zlato a šperky v ceně mnoha desítek tisíc dolarů a na všechno měli doklady o ověření hodnoty a vlastnictví. Uzavřeli pojištění na nejvyšší možnou hodnotu a pak navštívili cestovní kancelář, aby si objednali krátkou dovolenou v jiném státě. Před odjezdem však nábytek a ostatní věci prodali se slevou dalším emigrantům. Cenné šperky uložili v bezpečnostní schránce, byly-li získány krádeží, anebo vrátili majitelům, pokud byly vypůjčeny. Po jejich odjezdu přišla ke slovu výkonná skupina krajanské „mafie,“ která odborně vytloukla pečlivě uzamknuté dveře, rozbila pár sklenic a poničila, co se dalo. Když se nešťastní manželé vrátili domů z dovolené a shledali tu spoušť, spustili křik, žena omdlévala žalem nad ztrátou rodinných cenností a policie měla další nevyřešený případ. Samozřejmě pojišťovna vyplatila zoufalým manželům téměř 100 000 dolarů. Tato skupina si počínala s nevšední dovedností a podvody tohoto druhu prováděla s jinými pojišťovnami naprosto beztrestně po dobu dvou let. Jiní se zaměřili na fingované nehody v zahraničí, na Slovensku, s léčením a vyplacením bolestného. Potřebné doklady jim pomohl opatřit za úplatu slovenský lékař, bývalý spolužák.

Dobrá rada nad zlato – tu dávali ostřílení mazáci, kteří již odsloužili pár roků v nové a zaslíbené zemi: „...jdi na kompo...!“ Tento oblíbený výraz v sobě skrývá poměrně jednoduchý proces. Našinec se nechá zaměstnat u nějaké firmy, kde je zapotřebí fyzické práce a po nějaké době simuluje ostrou bolest v páteři způsobenou pracovní činností. Bolest se stává nesnesitelnou, léčení vyžaduje specialisty a výsledek? Tento simulant odchází do invalidního důchodu s obrovským finančním odškodněním od zaměstnavatele vyjádřeným až v půlmilionových částkách. Ubožák je přece navždy vyloučen z řad pracujících...

Luxusní automobily byly terčem zájmu jiné skupiny, jejíž členové vypracovali unikátní postup jak vozidlo odcizit, dopravit několika kurýry, kteří se navzájem neznali na určené místo a rozebrat na náhradní díly. A na součástky čekaly drahé autoopravny v Sydney.

Za kuriózní bychom mohli považovat skupinu odborníků „stěhováků.“ Tito odvážlivci někde sehnali ojetý náklaďák bez povinné registrace a s falešnou poznávací značkou. Specializovali se na velice frekventovaná místa, kde býval zmatek např. známá Parramatta Road v Sydney. Tam zastavili před obrovskou prodejnou nábytku v době, kdy byl vedoucí na obědě a s úsměvem na tvářích, v pracovních úborech, vkročili hbitě do skladu a jali se nakládat importovaný drahý italský nábytek na korbu. Prodavači neměli nejmenší podezření, když viděli, jak hoši spěchají, a dokonce jim ještě jeden z nich podepsal jakousi stvrzenku. Náklaďák zmizel v dopravní zácpě a s ním i za třicet tisíc dolarů zboží, které teď putovalo do příbytků těch, kdo je získali za poloviční nebo i třetinovou cenu. Stěhováci dodávali za směšnou cenu také ledničky, kancelářský nábytek, pračky i televizory. Nikdy nebyli přichyceni při činu.

Jiné party věnovaly svůj drahocenný čas temným zakouřeným místnostem, kde se hrály hazardní hry, uzavíraly se nebezpečné, ale nesmírně výnosné obchody s drogami a nabízely se dívky, někdy násilím držené v zajetí, k prostituci. Kings Cross je dosud nejvýznamnější částí Sydney, kde česká mafie operuje.

Ke slovu se dostali i nejzavrženíhodnější podvodníci – hyeny, kteří těžili z nevědomosti nově příchozích krajanů. Představovali se jako finanční experti a poradci. Jejich záměr byl zcela prostý – vysvětlili oběti unikátní strategii jak za deset let zbohatnout. Celý vtip spočíval v tom, že oběť musí platit každý měsíc malý obnos (200 dolarů) na účet finanční organizace, která peníze bravurně investuje do akcií přinášející nejvyšší možné dividendy – jinými slovy ze dvou set se zrodí tisícovka. Pochopitelně leckterý nově příchozí skočil na tuto návnadu a platil a platil, ale nic nezískal, jen svůj horko těžko vydělaný vklad ztrácel. Když se ptal na velikost svého účtu, vždy byl ubezpečen, že je vše v pořádku a že takto vypadá každá úvodní fáze, ale že už příští měsíc se situace rapidně zlepší. Nezlepšila se! Jeho peníze totiž končily výhradně v kapsách darebáků, kterým malé částky od mnoha zabezpečovaly slušné živobytí.

Někteří jednotlivci se zabývali příležitostními krádežemi, přelepováním cenovek v obchodech, tu a tam nějakým přepadem malého obchůdku, ale vyskytli se i jiní a horší: „Ja som Jano, keby si chcel voľačo speciálne, ako niekomu rozbiť hubu, sprelámať kosti, urobiť autohaváriu, voľačo zapáliť alebo kohosi zahlušit, ja to urobím za rozumnú cenu...“

Další komentář není potřebný.

Mnozí Češi v australském podsvětí zbohatli, někteří mají svoje evropské restaurace, kde nekřesťansky sdírají nezletilé zaměstnance, jiní se chlubí firmami různého zaměření, vlastní obytné objekty, anebo se věnují něčemu jinému, především daňovým podvodům a tak si užívají poklidného života s občasným výjezdem do bývalé vlasti, kde vystupují jako vážení a důležití podnikatelé.

Vzpomeňme na dávné sešitové vydání s červeným obalem z roku 1941 pod názvem „Sid,“ které sepsal spisovatel a novinář, přítel Jaroslava Haška, dobrodruh a tramp Zdeněk Martin Kuděj (24. listopadu 1881 – 8. srpna 1955) na základě vlastních šestiletých zkušeností. Jako hobo (vandrovník, potulný dělník, tramp) procestoval s dalšími krajany USA, načerno v nákladních vagonech nebo i přivázán na prkně pod vozem. Byl bez peněz, věčně hladov, příležitostně vzal jakoukoli práci a také drtil křídu, ze které vyráběl zubní pastu pro pouliční trh. Byl na dně společnosti, ale zločinu se nedopustil. Měl svůj charakter na rozdíl od novodobých emigrantů, kteří právě v cizině nalezli příležitost k plnému rozvoji zločineckých sklonů, nerealizovatelných v domovině.

Australská vláda zřídila webové stránky Smartraveller varující turisty před nebezpečím v zahraničí. Najdeme-li si údaje o České republice, pak vidíme, že varování poukazuje na naši zemi, kde se vyskytuje vysoký počet kapsářů, zručných zlodějů, podvodníků i falešných policistů, kteří jsou zaměření převážně na turisty, kterým seberou doklady. To přece není možné, to musí být jen pomluva nebo se australská vláda zatraceně zmýlila... Ne, nezmýlila! Česká republika si skutečně vydobyla ve světě nezáviděníhodnou pověst zlodějů – a toto ocenění si jako národ nedáme snadno vzít, naopak, dokážeme, že jsme alespoň v tomto oboru dobří, což úspěšně demonstroval na svém neplodném jarním výletě (2011) do Jižní Ameriky president Václav Klaus. S nevýslovnou obratností profesionála, s maximálním soustředěním a před kamerami ukradl, nebo raději odcizil, protokolární pero. Spokojeně pak zanechal prázdnou kazetu a údiv v očích novinářů i chilského presidenta Sebastiána Piňera... Jeho výraz vyjadřoval spokojenost – ano, jsem na sebe hrdý... Můžeme tuto scénku přejít mávnutím ruky nebo úsměvem. Můžeme, ale v případě současné situace v České republice, při vysoké nespokojenosti a chráněné zločinnosti se na otce ekonomické katastrofy pohlíží poněkud jinak.

Tak zvaní humanisté omezili pravomoc policie a tak okrádání nebo vyvolané roztržky s turisty je na denním pořádku. Kapsáři však rozšířili pole své působnosti i do zahraničí. Jsou totiž schopni získat turistická víza a navštívit i Austrálii, kde praktikují své umění, nakradou si pár tisíc dolarů a spokojeně odlétají zpět domů. Kuriozitní je případ jednoho pražáka, bezdomovce, který přiletěl do Sydney bez peněz. Tady byl zachycen přísnou celní a hraniční kontrolou a pro podezření ze zamýšleného nečistého pobytu byl vrácen zpět do nejbližšího vzdušného přístavu EU. Před odletem ho donutili k úplné osobní očistě v letištních sprchách. Celý postup řízení byl dokumentován televizní stanicí „7“ v pořadu o hraniční kontrole.

V letních měsících se v českých městech objevují sňatku chtiví muži, kteří svým šarmem okouzlují naivní ženy. Vždy na počátku konverzace zdůrazňují, že jsou vlastně cizinci, a jejich domov je v Austrálii. Láskyplně mluví o nádherných plážích, o životě v ráji, kde léto nikdy nekončí a postupně získávají srdce vyvolené oběti. Ta pak snadno podlehne naléhavému tónu, zvláště když je muž osloven číšníkem v kavárně: „pane uhlobarone,“ nebo „pane řediteli,“ či „pane továrníku.“ Rychle vzplane láska, a láska nezná překážek, v tomto případě složité vyřizování potřebných formalit k uzavření sňatku a povolení k pobytu v Austrálii. Žena přetrhá rodinná pouta, zapomene na blízké a hrne se do neznáma. Jaké je však mnohdy překvapení, když žena zjistí krutou pravdu – její milý žije ve státním bytovém komplexu pro chudé, jeho nábytek se skládá z beden posbíraných na ulici, a pan „uhlobaron“ je dlouhodobě nezaměstnaný. Přivydělává si jen příležitostným prodejem drog a drobnými krádežemi. Pozdě bycha honit... Ženě zůstávají oči jen pro pláč.

Dne 19. října 2010 se objevil na obrazovce při vysílání zpráv národní stanice nešťastný krajan Vlasta Novotný. Jeho syn (21) pod vlivem alkoholu cestoval taxíkem a rozhodl se ušetřit za cestovné 12 dolarů tak, že za jízdy vyskočil. Zemřel po převozu do nemocnice. Tohle je však už jiná kapitola.

Naštěstí jsou emigranti ve většině poctiví a neposkvrňují jméno rodné země.

Politika skutečně obsahuje bezpočet různých pokušení, a když jim člověk podlehne, mohou ho trochu deformovat. Václav Havel

ŘEŠENÍ PROBLÉMU

(satira)

Osoby: ministr, politický poradce a ekonomický poradce

Ministr: Pánové, musíme podat zprávu do Bruselu o letošním zvýšení sociálních dávek důchodcům... Očekávám od vás návrhy...

Politický poradce: Z mého pohledu bychom měli uspokojit EU obvyklým způsobem, neníliž pravda?

Ministr: Co považuješ za obvyklý způsob?

Politický poradce: No přece několika stupňové řešení.

Ekonomický poradce: Ministře, co tím tady kolega myslí je to, že zvýšíme důchodové dávky bez skutečného zvýšení.

Ministr: A to je možné?

Ekonomický poradce: Ano je, nejprve oznámíme, že vzhledem k vysoké životní úrovni nepovažujeme za nutné v letošním roce něco zvyšovat, ve druhém stupni však popíšeme návrh na zvýšení o 0,3 % jako zvláštní gesto vlády, které je však ve stádiu hlasování. Termín hlasování se samozřejmě protáhne, protože se musí jednat o závažnějších věcech jako třeba o zvýšení daní a podobně. Brusel nikdy nespěchá a když se ozve, tak jednoduše oznámíme, že od 1. ledna příštího roku budou zvýšeny důchodové dávky ne o 0,3 %, ale o plných 0,5 až 0,6 % a ušetříme pár milionů, které bychom zbytečně utratili už letos...

Necením věci podle hodnoty, ale podle toho, co reprezentují. Gabriel García Marquez

DOMLUVÍTE SE I ČESKY...

Češi a jejich potomci jsou roztroušeni skutečně po celém světě, žijí na všech kontinentech a na místech, kde bychom je nejméně očekávali – na pouštích, na ostrovech Pacifiku, na horách Jižní Ameriky, v Japonsku, v Africe, v tropických džunglích, zkrátka všude. Než se pokusíte v neznámé zemi komunikovat nějakou cizí řečí, zkuste to nejdříve česky! Anglicky mluvící lidé se velice neradi a s obtížemi učí cizím jazykům. Rádi však cestují. Skupina amerických turistů, mezi nimiž byl i jeden Čech, přijela do Botswany, (Bečuánska). Turisté se těšili neobvyklému dobrodružství, a mnozí z nich nezapomenutelnému životnímu zážitku, který jim poskytoval výjezd otevřeným autobusem do pouště Kalahari ozářené sluncem. Vychutnávali styl moderního safari, což bylo součástí jejich zájezdu a odpoledne skončili v místě svého ubytování v městečku Rakops. Nastalo lidské hemžení okolo autobusu a náš člověk náhle ustrnul, nevěřil svým uším – kolem kráčela spanilá černoška v doprovodu bílého chlapce, který na ni mluvil česky s dávkou žižkovského nářečí. Český návštěvník neodolal a oslovil je. Žena i chlapec byli příjemně překvapeni a přátelsky se rozhovořili, nepříliš čistě, ale česky. Vyšlo pak najevo, že manžel černošky pracoval ve správě Národního parku, byl to Čech jako „poleno“ a chlapec byl jejich syn, kvůli kterému mluvili doma anglicky i česky. Rozhovor neušel bystrým zrakům ostatních turistů a při večeři se stal našinec výhradním terčem zájmu: „nevěděli jsme, že ovládáte také jazyk místních kmenů“, s hlubokou úctou omluvně přiznávaly ženy. „Jak jste naučil tak složitou řeč Křováků, pracoval jste tady v nějakém výzkumu?“ tázali se šokovaní muži. Náš člověk, který rázem nesmírně stoupl na popularitě, se sice usmíval, ale v duchu je litoval – nerozeznali tak výrazný fyzický rozdíl mezi Křovákem a černoškou, která mohla pocházet ze skupiny Bantu, Hotentotů, anebo ze střediska největšího kmene Bamagwata, a také jim ušlo, že nemluvil typicky klapavým způsobem, který specifikuje křovácký jazyk. Inu, jsou to jen Američané.

Určitě nebude na škodu, zmíníme-li se alespoň o několika lidech, namátkově vybraných z mnoha tisíců, jejichž jména jsme slyšeli, jsou nám nějak povědomá, ale přitom příliš vzdálená. Byli to samozvaní cestovatelé, dobrodruzi, botanici, etnografové, jazykospytci, lékaři, badatelé všeho druhu, emigranti, spisovatelé, lovci senzací, bojovníci, objevitelé i státem placení cestovatelé nebo sportovci. Světu přibližovali hrdou českou zemi a Čechům přibližovali svět.

Snad nám čtenář odpustí malou, ale nutnou odbočku do historie, a ten pozorný určitě vycítí, že se pokoušíme zdůraznit vlastenectví, český jazyk a kulturu národa.

Neměli bychom vynechat muže, který položil svůj život pro čest a slávu Čech, muže, který byl sice cizincem, ale přes značné problémy a vzpoury upevnil vládu a rozšířil území, byl úspěšným diplomatem, i když byl kritizován pro svůj nákladný rytířský život – český král Jan Lucemburský (nar. 12. srpna 1296, zabit 26. srpna 1346), panovníkem 1310 – 1346, zvaný též „Slepý“. Tento panovník se zapsal do podvědomí a srdcí Čechů svým nesmrtelným výrokem: „...toho Boh dá nebude, aby český král z boje utíkal...“, jak vznešeně a hřejivě to zní v uších českých vlastenců... Nacházel se v neustálém doprovodu českých pánů, můžeme tedy předpokládat, že jakžtakž mluvil naší řečí. V roce 1338 vypukla nejdelší válka v historii – stoletá válka mezi Anglií a Francií, která skončila až roku 1453. Její nejkrvavější bitva probíhala nedaleko Kresčaku (latinsky Crisciacus) na severu Francie. V létě 1346 pobýval Jan, jeho syn Karel v historii proslulý jako Karel IV., čerstvě zvolený římskoněmeckým králem a početná družina českých pánů v Trevíru, kde je zastihlo poselství francouzského krále Filipa VI. s žádostí o pomoc proti invazi anglických vojsk vylodivších se v Normandii a chystajících útok na Paříž. Urození páni se tedy rozhodli vyrazit na pomoc. Angličané se blížili k Paříži, ale pak jakoby si uvědomili, že nejsou dostatečně připraveni na válku daleko od bezpečných základen, odtroubili k návratu a vraceli se zpět na sever. Francouzi, zlákáni vidinou snadného vítězství, pronásledovali vetřelce s touhou je ubít a hnali se jako obrovská povodeň bez plánu, bez rozumu, bezhlavě vstříc své záhubě do nastražené léčky ustupujících Angličanů, kteří měli dostatek času zvolit nejpříhodnější místo, zorganizovat účinnou obranu, připravit a vhodně umístit lučištníky, tvořící jádro vojska a připravit se k boji. Rozpálení Francouzi se po mnohých dohadech rozhodli k nevýhodnému útoku, ale narazili na hustý déšť šípů a střel z kuší. Angličané mířili příliš dobře, střely rozsévaly zmatek a smrt, jejich uvážená bojová taktika sklízela nevídaný úspěch. Strategie horkých hlav neuspěla, země rudla krví a mrtví přečíslili živé. Schylovalo se k nejtěžší porážce francouzského rytířství a král Filip VI. se svou družinou prchal z prohrané bitvy. Český král Jan měl zajisté starosti o svého syna Karla, který zasáhl v úvodu bitvy se svým oddílem byl však záhy zraněn střelou z kuše a odvlečen ze smrtonosné vřavy do bezpečí, ale jak dalece byl Jan informován o této události, už zřejmě nezjistíme. Faktem zůstává, že se s blížícím večerem rozhodl Jan Lucemburský učinit hrdinský akt, který bychom mohli směle nazvat sebevraždou. Nesmíme zapomenout, že už dříve úplně oslepl a čeští páni ho podrobně seznamovali s vývojem na bojišti. Věděl dobře, že je vše prohráno, že na svazích leží mrtví nejudatnější rytíři Francie, že není naděje na zvrácení katastrofálního vývoje. Přesto se rozhodl k beznadějnému útoku. Požádal české rytíře, aby ho vedli tak daleko do bitevní vřavy, aby měl nepřátele na dosah meče. Ti pak přivázali jeho koně mezi své tak, aby byl Jan vysunut na čele a vyrazili proti Angličanům. Český král se bil statečně, skolil tři snad čtyři jezdce a pak se zhroutil k zemi, kde zemřel na následky zranění – obdržel dvě smrtelné rány, měl roztříštěnou hruď a proraženou hlavu (podle zkoumání antropologů Národního muzea, kam byly jeho ostatky roku 1980 krátkodobě převezeny z Lucemburska). Zahynul společně se svými druhy pro českou slávu ve snaze pomoci Francii, na jejíž straně padlo asi 30 000 bojovníků. Nikdo prý se nevyrovnal českému králi statečností – s ním padlo pravé rytířství. Dodnes Francouzi vyslovují obdiv a vděčnost k zřejmě jedinému cizímu panovníkovi, který dobrovolně obětoval život pro jejich zemi. A jeho syn Karel IV.? Jak víme, stal se prvním českým panovníkem, který získal hodnost římskoněmeckého krále a později dosáhl i císařské koruny. Zvláštním zákonem, tzv. Zlatou bulou z roku 1356, z císařské moci slavnostně potvrdil svobody českého státu vůči římsko-německé říši. Ve Zlaté bule projevil Karel IV. svou lásku ke kultuře a k českému jazyku a uložil německým knížatům, aby se jejich synové učili češtině. Byl to právě on, kdo slavnostně založil roku 1348 věhlasnou univerzitu v Praze – první ve střední Evropě. Došlo také k rozmachu počešťování cizích, hlavně latinských odborných výrazů. Byl tím vytvořen jazykovědný předpoklad pro zčešťování a překládání odborných děl.

O něco později se ocitl na veřejné scéně další muž, který položil život za svou pravdu, záležitost lidu, dosáhl radikální změny při prosazování českého jazyka, položil základní kámen k utváření českého spisovného jazyka a stal se rektorem Karlovy univerzity – mistr Jan Hus (1371–1415). Odvážil se ostře vystupovat proti papežskému svatokupectví a neváhal rozpoutat boj s církevní hierarchií. Troufal si klást důraz na rozumovou podstatu věci proti slepé poslušnosti církevních dogmat. Jeho charakterová pevnost, vlastenectví a smysl pro spravedlnost učinily z Jana Husa jednu z největších postav našich národních dějin. Po příjezdu na církevní sněm v Kostnici, kam byl se zárukami pozván, byl obviněn z kacířství, uvržen do žaláře a dne 6. července 1415 zaživa upálen jako nepřítel církve. Jak všichni z historie víme, vzniklo pak husitské hnutí, které otřáslo svým významem Evropou a mělo nesmírný význam v dějinách našeho národa. Skončilo však porážkou v rozhodující bitvě u Lipan dne 30. května 1434, kde Čech bojoval proti Čechovi, ale jiného názoru.

Nedobře dopadl i vlastenec a učitel národů Jan Amos Komenský (nar. 1592 pravděpodobně v Nivnici u Uherského Brodu, zemřel 1670 v Amsterodamu). Byl jedním z těch myslitelů, kteří museli opustit vlast v době nejtužšího nevolnictví a nesvobody. Jan se stal zakladatelem novověkého školství, navazoval na tradice jednoty bratrské a napsal řadu významných děl jazykovědeckých, pedagogických i filosofických. Jeho spisy byly studovány i v zámoří, v Mexiku existuje dodnes i škola pojmenovaná Juan Amos Comenio. Zemřel v exilu v holandském Naardenu.

Pokročme o nějaký čas dále a připomeňme si ještě některá další jména.

Český lovec orchidejí Benedikt Roezl (1824–1875) se zajímal živě o americký kontinent, který křížem krážem procestoval. Oblíbil si zejména Mexiko, kde nasbíral tisíce neznámých rostliny. V šedesátých letech 19. století se zapojil do občanské války v řadách bojovníků prvního indiánského a oblíbeného republikánského presidenta Benita Juaréze (pětkráte zvoleného do čela státu, jeho portrét můžeme vidět na mexických bankovkách) proti císaři Maxmiliánovi Habsburskému a měl, jako ředitel a velitel přístavu Santecomapan, velký podíl na odražení francouzské invazní flotily. Maxmilián byl poražen, postaven před soud a popraven, jeho ostatky byly převezeny domů do Vídně. Je nutno připomenout, že v jeho vojsku bojovali i čeští vojáci, které si přivezl spolu s dalšími při příjezdu do Mexika. Roezl však nezůstal v Mexiku a vrátil se s nesmírně bohatou kolekcí exemplářů orchidejí do Prahy, kde pak dožil v ústraní. Dostalo se mu významného mezinárodního uznání. Ze zahraničních prostředků byl financován jeho pomník na Karlově náměstí v Praze.

Pro zajímavost dodejme, že v mexickém hlavním městě můžeme najít i památník Tomáše G. Masaryka.

Další z Čechů, kdo splynul s historií Jižní Ameriky je záhadný muž a dobrodruh Enrique Stanko Vráz (1860–1932), který na lodi postupoval proti proudu Rio Negra a Amazonky, dostal se až do Peru. Své náročné cesty popsal např. v knize „Napříč rovníkovou Amerikou“ (1900).

Alberto Vojtěch Frič (nar. 1882 v Praze, zemřel 1944 v Praze) byl známý jako Lovec kaktusů, do kterých se zamiloval už jako chlapec pro jejich nádherné květy. Frič se rozhodl vytvořit rozsáhlou sbírku kaktusů a podnikl, jako velice mladý muž, několik cest do Jižní Ameriky, kde kromě botanických výzkumů sbíral etnografické materiály o přírodně žijících indiánských kmenech. Popisoval jejich zvyky, život, mýty a přivážel do vlasti předměty denního použití, zbraně, nástroje a šperky, které byly později umístěny v Náprstkově muzeu. Při první cestě málem přišel o život při souboji s jaguárem, byl těžce zraněn, ale šelmu se mu podařilo zabít. První pomoci se mu dostalo od místních indiánů, kteří ho pak dlouhé týdny léčili primitivním způsobem. Tato událost mu vynesla nesmírné uznání a posvátnou úctu u indiánů, kteří ho považovali téměř za nadpřirozenou bytost. Pověst s ním putovala a umožnila Fričovi dosáhnout mimořádných a ojedinělých badatelských úspěchů. Z jedné cesty dokonce přivezl do Prahy indiána z kmene Camakoko jménem Ceruvis Pisuada Mendoza, který ve svém primitivním úboru budil veřejné pohoršení a inspiroval Jaroslava Haška k sepsání jedné ze svých povídek. Indiáni trpěli zvláštní nemocí a to byl jeden z hlavních důvodů, proč Frič přivezl nemocného hosta do Čech, chtěl ho nechat prohlédnout lékaři. Léčba nebyla tak složitá – stačilo silné projímadlo. Frič byl silnou osobností a šel za svým výzkumným cílem a neopomněl ani poznání sexuálních praktik domorodých obyvatel – oženil se s indiánskou kráskou, kterou však po svém odchodu zanechal v její domovině.

Podobnou touhou výzkumníka byl posedlý další český cestovatel, kartograf, etnograf a lékař Emil Holub (nar. 7. října 1847, Holice – zemřel 21. února 1902, Vídeň). Vynikl jako cestovatel vědec, který se specializoval na Afriku, sbíral etnografické materiály a vydal detailní zprávu o prvním zmapování oblasti okolo Viktoriiných vodopádů.

Vojtěch Náprstek (17. dubna 1826, Praha – 2. září 1894, Praha), byl český vlastenec, národopisec, cestovatel a aktivní milovník pokroku. V revolučním roce 1848 se zúčastnil povstání v Praze a také ve Vídni. Po potlačení vzpoury emigroval do USA, kde pobyl deset let, pracoval jako pomocný dělník, ale také otevřel knihkupectví, které se stalo krajanským střediskem pro české uprchlíky. Po návratu do vlasti založil České průmyslové muzeum, jehož obsah se postupně měnil na národopisné.

Málokdo vzpomene jméno Jan Eskymo Welzl (15. srpna 1868, Zábřeh – 18. září 1948 Dawson City v Kanadě). Byl milovníkem drsného severu, lovcem kožešin, zlatokopem, dobrodruhem, vypravěčem příběhů z daleké divočiny, které spisoval Rudolf Těsnohlídek, Pavel Eisner, později Bedřich Golombek a Edvard Valenta, tak vznikla kniha „Třicet let na zlatém severu.“ Kniha zaznamenala obrovský úspěch a byla přeložena do dalších jazyků s předmluvou Karla Čapka. Jeho druhé jméno Eskymo připomíná jeho náčelnickou pozici u Eskymáků na Nové Sibiři.

Jazykovědec, orientalista, profesor Bedřich Hrozný (6. května 1879, Lysá nad Labem – 12. prosince 1952, Praha) se zapsal do světových dějin rozluštěním starověkého jazyka Chetitů. Pro zdárný úspěch archeologické výpravy do Malé Asie koupil pozemek v oblasti prastarého chetitského osídlení Kameš, bohatého na nálezy hliněných tabulek popsaných klínovým písmem, který pak byl koupen a registrován jako majetek Československa.

Zajímavým vědcem cestovatelem byl fyzik, spisovatel, specialista na kosmické záření, profesor František Běhounek (28. října 1898, Praha – 1. ledna 1973, Karlovy Vary). Roku 1928 se zúčastnil, jako člen vědeckého týmu, legendárního letu vzducholodí Italia, na které jako první Čech přeletěl severní pól. Vzducholoď však při zpáteční cestě ztroskotala a trosečníci byli uvěznění na ledové kře několik dlouhých týdnů až do záchrany ledoborcem Krasin patřícímu tehdejšímu Sovětskému svazu. Příběh této výpravy vedené Umberto Nobilem popsal v knize Trosečníci polárního moře.

Jedním ze šťastných cestovatelů byl zoolog a spisovatel Jiří Baum (20. září 1900 – 1944), a to proto, že měl možnost vidět svět ve výjimečné době rozvíjející se technologie a přitom spatřit místa téměř nedotčená lidskou civilizací. Jeho první velká cesta, s přítelem Viktorem Mayerem, vedla do Ameriky, kde cestovali po USA, jak to šlo, vydělávali si všelijak a našetřili něco peněz na koupi starého Forda, s kterým poznávali tamní život. Baum se vrátil domů s bohatou zásobou fotografií, zatímco Mayer zkoušel štěstí v Brazílii. Po roce se opět setkali a společně cestovali po Brazílii a dokonce zkoušeli farmařit. Baum se nakonec vrátil zpět do Prahy. Po té podnikl cestu do Afriky s botanikem A. Pilátem, pak ještě do Malajsie a dalších zemí, než se opět vydal do Afriky. Ze svých cest přivážel materiály pro Národní museum. V roce 1931 uskutečnil náročnou cestu napříč Afrikou spolu se sochařem Františkem Foitem, který vlastnil vozidlo české výroby Tatra 12. Přetížený automobil zvládl celou náročnou cestu po cestách i necestách bez poruchy. Později podnikl se svojí manželkou, tentokrát s Tatrou 72, cestu okolo světa a objel i Austrálii. Za německé okupace byl jako odbojář zatčen a zemřel v koncentračním táboře.

V devatenáctém století se začali usazovat čeští emigranti i v Brazílii. Další přicházeli postupně ve dvacátém století a kupodivu Češi se stále stěhují do této země i v současnosti. Jedním z těch prvních byl Jan Nepomuk Kubíček, truhlář z Třeboně. Jeho pravnuk Juscelino Kubíček, přesněji Juscelino Kubitschek (12. září 1902 – 22. srpna 1976), se stal čtyřiadvacátým presidentem Brazílie v letech 1956–1961, známý jako J. K. Tcheco Brasileiro – český Brazilec. Jeho pětileté volební období bylo vyplněno obrovským úsilím povznést brazilskou ekonomii a zabezpečit obyvatelstvu země pronikavě vyšší životní úroveň. Což se mu skutečně podařilo. Jeho heslem bylo výstižné: „Padesát let zvládneme za pět,“ a to se plně projevilo především při zrození jeho „dítka,“ nově postaveného brazilského hlavního města Brasília, čišícího moderní a unikátní architekturou, které slavnostně oficiálně otevřel dne 22. dubna 1960. Byl to člověk, který věděl a viděl, a s povzdechem a dávkou lítosti lze dodat: škoda, že se takový muž nevyskytl v pravý čas v Česku nebo třeba také jinde např. v Austrálii, rozhodně nepotřeboval plané konzultace s Dalajlamou, aby byl inspirován k činu – dobře věděl, co má dělat, na rozdíl od našich nejvyšších vládních činitelů dneška, jejichž heslo, pokud nějaké vůbec mají, je spíše obrácené: „Pět roků nezvládneme ani za padesát.“ Juscelinův následník však nebyl úspěšný – zastihl ho vojenský puč v roce 1964 a následný diktát donutil i Kubitscheka k opuštění země. Desetiletí pobýval v exilu v městech USA a Evropy, pak se vrátil, aby nešťastně zahynul při letecké katastrofě blízko města Resende. Mnozí jeho zastánci se domnívají, že šlo o plánovaný akt vraždy. Jeho pohřbu se zúčastnil největší počet truchlících v dějinách Brazílie, některé odhady udávají půl milionů lidí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šlehy a úsměvy v demokracii.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.