MY JSME VÁM TO ŘÍKALI

MOZAIKA PŘÍBĚHŮ V ŽÁNRU RE-PRE

Jan Hloušek

Zuzana Hloušková

Zdeněk Jarchovský

Milan Kováč

Iva Mrkvičková

Jaroslav Svoboda

Lenona  Štiblaríková

Martin Vondráček

Františka Vrbenská

Věnováno památce Josefa Zity,

prvního z patariánů

SLOVO EDITORKY

Zuzana Hloušková

Knížka, kterou držíte v rukou, je kolektivním dílem několika autorů, kteří se nadchli pro žánr re-pre (real prediction). Tento zcela nový útvar sci-fi je definován takto: „Příběh se stává reálným už ve chvíli, kdy po dopsání textu ještě nestihl zaschnout inkoust na autorově brku.“ Kořeny tohoto nového subžánru lze spatřovat už někde v roce 2008, kdy Jan Hloušek, člen Spolku přátel krásného slova, přečetl v rámci pořadu Bludný elektron svou novou povídku o zavedení robolektorů na jedné nejmenované středoevropské univerzitě. Bylo tenkrát zvykem, že autorské čtení uvede jiný člen spolku, poví něco o autorovi a o tom, co za chvíli posluchači (v té době návštěvníci Sluneční čajovny na Velkém náměstí v Hradci Králové) uslyší.  ťastný los osudu tehdy padl na Jaroslava Svobodu, který zahájil pořad tím, že mlčky vstal a všem ukázal malou cedulku, na kterou chvíli před tím napsal dvě slova: RE-PRE. Jal se pak se svým neopakovatelným humorem vysvětlovat, co znamenají, a nový subžánr byl na světě. Povídka Světové prvenství následně vyšla v časopise Třetí pól. Jaroslav Svoboda obohatil repertoár re-pre svou povídkou Na počátku bylo..., která ale čekala na svou příležitost v šuplíku. Pak bylo chvilku ticho po pěšině, ale vlastně se jednalo jen o nezbytné období zrání, po kterém se objevilo hned pět vyznavačů žánru re-pre. Společně pak v roce 2012 vydali sbírku povídek Odpor je zbytečný. Nešlo však tak úplně o klasickou sbírku (či antologii) povídek, ve které stojí každá samostatně. Povídky zde uveřejněné tvoří mozaiku příběhů, spojených desítkami drobných netušených nitek a vytvářejících společně plastický obraz budoucnosti, která se může stát současností dříve, než knihu čtenář odloží. Musí ji však číst poctivě od začátku do konce, neboť jenom tak je možné naplno si vychutnat kouzlo světa tak absurdního, a přitom tak blízkého…

U žánru real prediction až čas prověří, nakolik autoři dokázali predikovat budoucnost. Na některé události, které se už skutečně stihly stát, však nebylo potřeba čekat nijak dlouho. Mezi jinými zmíním třeba porouchaný záchod na mezinárodní kosmické stanici ISS, dramatickou sebevraždu zpěvačky Ivety Bartošové nebo založení amerického Centra pro studium existenciálního rizika, zkoumajícího za vydatné podpory společnosti Skype čtyři hlavní hrozby pro lidstvo: umělou inteligenci, změny klimatu, jadernou válku a biotechnologie. Během posledních dvou let se stal žánr re-pre populárním, a tak se k němu začali hlásit i další autoři, a to nejen z Čech, ale i ze Slovenska. Nakonec se na výzvu Spolku přátel krásného slova našlo několik dalších příznivců, kterým re-pre přirostlo k srdci, a tak společně dali dohromady další sbírku povídek, kterou nazvali v odezvě na její předchůdkyni My jsme vám to říkali. Protože bylo naší snahou uplatnit na nové dílo stejný model „mozaiky příběhů“, uskutečnily se nejprve dva dvoudenní workshopy, během kterých se připravené povídky četly, hodnotily, vylepšovaly. Nápady jen sršely, a dnes někdo jen těžko rozliší, čí rady prospěly zrovna jeho textu. Nad naším úsilím navíc bděli zkušení autoři sci-fi a fantasy Františka Vrbenská a Jiří Walker Procházka.

Ráda bych závěrem podotkla, že toto je zcela amatérský projekt. Jestliže někde v textu najdete chyby, překlepy či jiné nesrovnalosti, vězte, že jsme je tam nechali jen velmi neradi. Přesto věříme, že vás může naše knížka potěšit. Vychutnejte si tedy naplno nevyčerpatelnou fantazii všech autorů, jejich břitký humor a také originální grafickou podobu knížky včetně stylových ilustrací Jaroslava Svobody. Pamatujte: technický pokrok nezastavíme, ale můžeme se u toho alespoň smát.

FAKTOR ePSÍ

Jan Hloušek

Hynek seděl v jedné z učeben, kde se měla konat první poprázdninová porada katedry, a cítil se naprosto bídně. Po dramatickém návratu z VistaVille, kdy ho jen náhodou z podzemní kobky superpočítače Dé-Em-El vysvobodila robouklízečka, se prakticky nezastavil. Posudky, státnice, přijímačky, zkoušení, promoce... A samozřejmě mailová korespondence. Trávil jejím vyřizováním i čtyři hodiny denně, ale měl pocit, že je to ekvivalent božího trestu uvaleného na antického Sysifa. Ledva dva e-maily vyřídil, tři mezitím přišly.

A najednou je zase před začátkem zimního semestru. A že by něco odborného napsal? Ani náhodou. Hynek se však utěšoval tím, že by to stejně byla zbytečná práce. Od doby, kdy se začal zabývat výzkumem socio-kybernetických interakcí, nepodařilo se mu publikovat ani jeden článek. Redaktoři odborných časopisů odmítali Hynkovu teorii o Dé-Em-El přijmout s tím, že je přitažená za vlasy. Vědecký svět si odmítal připustit, že by Hynek mohl mít pravdu. Vždycky, když článek někam poslal, zdvořile mu ho zase vrátili. Pak zkoušel i méně prestižní časopisy, ale se stejným výsledkem. Bylo to všechno moc divné, protože pak stejně otiskli nějakou nezajímavou pitomost, v horším případě nějaký pavědecký autokompilát.

Něco však z VistaVille pro katedru přece jen přivezl. Smlouvu na testování prototypů z dílny Malý&Slabý. Aspoň někdo bral Hynka trochu vážně. Pravda, nebyla to žádná velká věda, ale představovalo to jistý příjem pro katedru a poplácání po rameni od děkana, který tak mohl za univerzitní peníze létat do VistaVille každý měsíc.

Hynek z testování výrobků M&S příliš velkou radost neměl, ale nahlas nic neřekl, protože složenky nepočkají, a po vědci, který nepublikuje, nikde velká poptávka není.

Horké odpoledne se vleklo a kolegové se na poradu scházeli jak švábi na mátový čaj. Hynek se zadíval z okna učebny ven na dvůr univerzitního kampusu. Na lavičce tam seděly dvě studentky a zjevně se připravovaly na zkoušku v posledním srpnovém termínu. Na sobě měly šortky a trička, která více odkrývala, než zakrývala.

Vrrrrr. Zapojte se do nekonečného proudu zábavy!

Hynkovi projela rukou ostrá bolest a zároveň se mu zhmotnil před očima nápis doprovázený rozesmátými adolescenty v rozmanitých lascivních polohách. Uf, jen reklama, oddychl si Hynek.

Takovéto šoky mu již dva měsíce způsoboval testovací SmartBone. Jeho tvůrci patrně nechtěli, aby uživatel cokoliv propásl, takže kromě obvyklého vibrování dostával Hynek do předloktí malé elektrické šoky. Byla to nová generace intuitivního komunikátoru vzniklá spojením telefonu, počítače a tabletu. Všechno jste měli neustále při ruce, a to doslova. Byl malý, nenápadný a všehoschopný. Díky napojení do robustní vysokokapacitní sítě FairNet nabízel svému uživateli plné propojení skutečného a virtuálního světa. To zajišťoval projektivní vizor, který připomínal brýle s trochu tlustšími obroučkami. Obraz se z vizoru promítal přímo na sítnici. Kromě toho obsahoval celou řadu čidel, senzorů a gyroskopů, které umožnily sledovat, na co se uživatel dívá, na co ukazuje, kam a jak se pohybuje, podle rozšíření panenek zjistit uživatelovu náladu a duševní stav. Celý systém včetně ovládání byl nativní. SmartBone během několika dnů vytvořil psychologický profil uživatele a pak mu sám nabízel to, co uživatel právě potřeboval. Taky se nemusel jako jeho předchůdci, tedy klasické mobily, fungující na platformě MushDroid, každý den dobíjet. Tenhle si hověl zahryznutý do Hynkova předloktí a energii vysával přímo z něj. Zatím Hynek objevil jedinou nevýhodu, a to, že se nedal vypnout.

Právě dorazil i poslední opozdilec a porada mohla začít. Tváře kolem sedících kolegů nesly zjevné stopy únavy a vyčerpání. I oni vyfasovali tohohle elektronického upírka, a všichni byli bledí, s protaženými obličeji. Kolegyně Jiřičná po Hynkově levici se nervózně otáčela při každém zvuku a kolega Petrus měl ve tváři výrazný tik, kterým před létem ještě netrpěl. Jediný člověk vypadal odpočatě. Profesor Achilleus Pata zářil a rozdával úsměvy na všechny strany. Jemu SmartBone nedali.

Vrrrrr. Česká republika drží další primát. Podle výzkumné zprávy agentury Opress Factum je v ČR nejvíce lidí závislých na FairNetu.

Hynek zatřásl hlavou a zpráva zmizela. Skutečně to fungovalo. Ovládání bylo opravdu intuitivní a přirozené a nikoho v okolí nerušilo. Mohli jste surfovat na FairNetu, nebo sjíždět porno, a člověk vedle vás o tom neměl ani ponětí. Tedy, pokud jste při tom neměli ruku v kapse dlouhého baloňáku.

„Dobré dopoledne,“ pozdravil všechny přítomné vedoucí katedry. „Vítám vás po dovolených. Jak jste byli informováni od mé asistentky, tak program dnešní porady bude krátký.“

Vrrrrr. Hynkovi se před očima zhmotnil program porady o dvou bodech: 1. Kontrola plnění úkolů z předchozí porady, 2. Plán konferencí a výjezdů.

Vedoucí se rozhovořil, ale Hynek přestal dávat pozor, protože mu před očima blikla výstraha, že mu přišel e-mail a má tedy k danému okamžiku 1178 nevyřízených zpráv. Hynkovi se udělalo nevolno. To vyřeší později. Začal třást zoufale hlavou, aby se nápisu zbavil, ale výstraha držela jako klíště.

„…a tady kolega doktor Krása Vás, pane profesore, doprovodí. Už dlouho nic nepublikoval, tak bude mít poslední, ehm, chci říci jedinečnou příležitost,“ zahřímal vedoucí katedry.

Hynek přestal sténat a třást hlavou ze strany na stranu. V tu chvíli mu výhled zakryl letový plán a mapa Iberského poloostrova se zvýrazněným nápisem LISABON. Krám zatracenej, pomyslel si v duchu a snažil se něco zahlédnout nad obroučkami vizoru. To, co uviděl, ho zmátlo ještě víc. Všichni kolegové se na něj dívali a někteří měli vyloženě škodolibý výraz, jen Achilleus Pata zářil ještě víc, než před chvílí.

Hynek si s profesorem Patou dali sraz na letišti v Praze. Hynek tam byl raději už dvě hodiny před odletem. Měl s náhodami na poslední chvíli svoje zkušenosti, a pranic ho neuklidňovaly výzvy letištního počítače, který mu do vizoru posílal informace, že jako držitel této revoluční technologie bude mít při odbavení na všech světových letištích přednost.

„V takovém davu se jeden snadno zlatentní,“ zaslechl náhle známý hlas. Byl to Achilleus Pata.

Hynek se děsně lekl, protože ho kvůli blikajícím reklamním nápisům, které ho zvaly do různých exotických destinací celého světa, vůbec neviděl.

„Omlouvám se za marginální temporální dekrescenci, ale nemohl jsem najít svůj pas,“ prohlásil smířlivě Pata, když si všiml Hynkova výrazu. „Koincidentně jsem ho invenoval. V kredenci.“ Pak se k Hynkovi naklonil: „Naposledy jsem ho potřeboval po revoluci na Slovensko. Tam jsme byli tenkrát se studenty filozofie na exkurzi někde u Bánskej Bystrice. Produkují tam z ovčího mleziva extraordinární brynzu. Odvezl jsem si jí tenkrát plný kufr, ale vytekla mi. Potvora.“ Pata živě gestikuloval a ukazoval na otlučený kožený kufr s dřevěnými výztuhami a nálepkami z destinací letovisek snad celé bývalé RVHP.[1]

Hynek se zadíval na odřenou, ale exoticky vypadající krásku s banánem v ruce. Před očima se mu zhmotnil nápis: Kuba – Havana – 1971. CHcete vědět víc? Hynek zavrtěl hlavou a nápis zmizel.

„Soudím, že od minula počet vagusů crescendoval nejméně čtyřnásobně. Bez validace, samozřejmě,“ usmál se Pata rozpačitě. „Byl byste tak laskav a vedl naší výpravu, kolego?“ zeptal se a aniž by čekal na Hynka, vyrazil neomylně na druhou stranu směrem k příletové hale. Hynek si povzdechl a vyrazil za Patou.

V letištní tlačenici byl SmartBone k nezaplacení. Navigoval Hynka neomylně k té správné odbavovací přepážce, kde si se zájmem prohlíželi Patův pas, vydaný ještě před ropnou krizí. Chybou tehdejšího úředníka měl cestovní doklad platit ještě asi dva tisíce let. Tuto skutečnost celní úředníci přijali, aniž by hnuli brvou, zato se živě dohadovali, zda muž na vybledlé fotografii je skutečně Achilleus Pata. Když se podařilo seškrabat z fotografie zbytky brynzy, nakonec se všichni shodli na tom, že se profesor Pata za posledních 40 let skoro vůbec nezměnil.

Horší to bylo s kufrem. Automatický dopravník vytrvale vracel kufr zpět s tím, že nemá standardizované rozměry. Nakonec musel přijít letištní zřízenec a Patův kufr do letadla odnést osobně.

Při pasové a osobní kontrole Hynek od minula zaznamenal inovaci. Namísto dvou vchodů – pro občany států Schengenu a pro ty ostatní – se proud cestujících dělil na držitele papírových a plastikových cestovních pasů a na držitele SmartID. Jeho SmartBone ho nasměroval vlevo, zatímco Patu strhl proud vpravo.

Vrrrrr. Připojte se ke globální SmartRodině. Na všech letištích světa nebudete nikdy čekat!

Přes reklamní text neviděl Hynek na cestu a málem vrazil do člověka stojícího ve frontě před skenovacím turniketem. S mírnou závistí pozoroval, jak Achilleus Pata prochází detekčním rámem a mizí kdesi za přepážkou. Pravá fronta postupovala plynule vpřed, zatímco několik málo příslušníků „smart rodiny“ čekalo. Hynkovi pro ukrácení dlouhé chvíle odtikával před očima čas do odbavení dalšího cestujícího. Hynek se pokusil v duchu spočítat, zda má šanci při tempu tří lidí za hodinu stihnout letadlo. Neměl.

Vrrrrr. Vaše letadlo právě odstartovalo z letové dráhy č. 3. Přejete si zrušit rezervaci hotelu?

Hynek seděl na neuvěřitelně tvrdé letištní sedačce. Naštěstí se podařilo přebukovat letenku, a tak trávil celou noc čekáním ve společnosti cestujících Turkish Airlines, aby se nad ránem vydal přes Ankaru a Kypr do Lisabonu. Teď tu byl a přemýšlel, co dál. K dovršení všeho ještě začal zlobit SmartBone. Co chvíli mu výhled zakryl nápis Máte omezený přístup k FairNetu. Když se pokusil nefunkční vizor sundat z obličeje, SmartBone na předloktí se rozvibroval a uštědřil Hynkovi pár elektrošoků. Tak si ho raději zase nasadil.

To, že Hynek neuměl portugalsky v zemi, kde se cizinec převážně jinou řečí nedomluví, přestávalo být se SmartBonem důležité. Systém obsahoval integrovaný Portable Automatic Translation Language Application. PATLA dokázal identifikovat až 128 jazyků a aktuálně promítat překlad Hynkovi do vizoru. Tedy dělal by to, kdyby měl funkční přístup k síti. Což neměl. Zato cestovního průvodce Hynkovi stáhl včas do lokálního úložiště, takže mu SmartBone nabídl velmi detailní cestopis jakéhosi Heřmana Černína. Drobným nedostatkem byl rok vydání: 1690. Ať vrtěl Hynek hlavou, jak chtěl, SmartBone nic jiného nenabídl s tím, že ostatní dostupní průvodci jsou pro turisty, kdežto Hynek je na pracovní cestě.

Hynek se rozhlédl, jestli by si nemohl dát někde snídani, a upřeně se zahleděl do jednoho z mnoha luxusních obchodů. SmartBone zareagoval téměř okamžitě.

Vrrrrr. Lisabon. 14. ledna 1682 jsme vyjeli za svítání a ujeli pět dlouhých mil až do Venty de Ospegois, kde jsme nedostali nic k jídlu ani k pití, takže jsme se museli spokojit s kouskem chleba a studené pečeně, které jsme naštěstí měli ještě s sebou, a kdyby byl nepřijel nějaký františkán, který nám dal láhev vína, byli bychom se museli spokojit s vodou.

Hynkovi chvilku trvalo, než mu došlo, že mu SmartBone podsouvá informace z cestopisu a snaží se je uplatnit na Hynkovu realitu, ve které mu nestydatě kručelo v břiše. Co by teď dal za láhev vína a kousek studené pečeně! Tedy přesněji řečeno dal by přesně 29,90 € za láhev z bezcelního prostoru, jak mu pohotově nahlásil SmartBone. To ovšem představovalo denní diety, takže Hynek zůstal u vody z letištního záchodku. Tím zahnal hlad alespoň na chvíli. Pak se vydal hledat stanoviště taxíků nebo jiný způsob, jak by se dostal do hotelu.

Vrrrrr. Pak jsme ujeli dalších pět mil až do vsi Diegolega při ústí řeky Tajo do moře, tam byl přívoz. V sedm hodin ráno jsme se nalodili k cestě do Lisabonu, kam jsme přijeli v deset a ubytovali jsme se v domě Pavillon de la France u jednoho Francouze, který se jmenoval Monsieur Aimé. Tam jsme dostali pěkné postele a k jídlu koroptve, sluky a pečeného krocana, který byl velký jako beran.

Cestopis byl vcelku k ničemu, ale alespoň si Hynek mohl uvědomit, jak se cestování změnilo, stalo se bezpečnějším, rychlejším a neskonale pohodlnějším. Až příliš pozdě Hynkovi došlo, že ho SmartBone vede nikoliv ke stanovišti taxíků, ale někam pryč mezi hangáry. Zřejmě původní cestou, která vedla Heřmana Černína před 400 lety. Do hotelu došel nakonec pěšky, vyčerpaný a s roztrženými kalhotami od přelézání letištního plotu. Na pokoji se svalil na postel a hladový a špinavý usnul. Ani si nesundal vizor.

Kongres o humánní IT trval až do soboty, ale Hynek i profesor Pata s ním skončili už ve čtvrtek a do odletu jim zbývaly dva dny, které chtěli využít na bližší poznání Lisabonu. Kongresy a konference jsou tím nejhorším způsobem, jak poznat cizí zemi. Konají se vždy v nějakém hotelu s plným zázemím a jsou nabité tak, že si mezi příletem a odletem stihnete dát leda tak sprchu a pár skleniček se stejně postiženými kolegy z jiných zemí. Ale ne s místními. To chtěl Hynek tentokrát napravit a tak vyrazili i s Achileem Patou podle průvodce, tedy vlastně po stopách Heřmana Černína, do nedalekého přístavu, odkud kdysi vyplouvali portugalští mořeplavci. Do Belému. Jakmile tam dorazili, k Hynkově nelibosti našli na místě kotviště kdysi hrdých karavel jen památník. Když se Hynek zadíval směrem na otevřené moře, zakryl mu výhled úryvek z Černínova cestopisu.

Vrrrrr. V sedm hodin ráno jsme se nalodili na bárku a vypluli podél pobřeží k pevnosti sv. Jana, která leží na ostrově tři míle od břehu. Když jsme připluli k pevnině a chtěli se vylodit, přišla tak obrovská vlna, že nás zmáčela od hlavy k patě, bárku rozbila o skály. ledva jsme zachovali holé životy.

Hynkovo nadšení z tohoto úžasného pomocníka na cesty pomalu vyprchávalo. Kdykoliv došlo k výpadku sítě FairNet, ve vizoru se mu přes celý obzor objevil varovný nápis, který nezmizel, dokud se SmartBone zase nepřipojil. Bylo to hodně nepohodlné, protože Hynek co chvíli zakopával o obrubníky a ze samého zahlížení kolem obrouček začínal šilhat.

Naštěstí se vedení ujal Achilleus Pata. „Věříte pane kolego, že o tomto místě Strabón tvrdí, že zdejší víno se vyrovná tráckému?“

Hynek mu raději věřil. Měl co dělat, aby do něčeho nevrazil.

„No a když pojmu Strabónovo líčení exagericky, tak na konci této ulice zahneme vlevo a měli bychom vyjít za vinicemi u kláštera svatého Jeronýma,“ chopil se role průvodce Pata.

Vrrrrr. Po obědě nás dala Jeho Milost ve svém kočáře zavést do kláštera sv. Jeronýma v Belému, který leží půl legui od Lisabonu. Kostel je veliký a uprostřed má kupoli, která zázračně spočívá na dvou pilířích. Klášter je rovněž velmi skvostný a jeho dormitorium je 140 kroků dlouhé. Je z něj krásný výhled na moře a na pevninu, hlásil SmartBone, ledva se před vizorem objevila majestátní budova konventu.

Hynek s úlevou, že má zase volný výhled, následoval Patu a snažil se sledovat tok jeho myšlenek. Už za hodinu byl naprosto přesycen historií vytékající všude kolem, kterou Pata doplňoval znalostmi tak podrobnými, že ho Hynek podezříval, že byl pokaždé u toho.

Po celodenním chození po památkách se vydali na poslední zpáteční vlak. Hynek se cítil značně uondán, ale profesor Pata obstaral konverzaci za oba. Za okny vagónu se líně míhala krajina, zcela odlišná od té české, ale fascinující. Po chvíli na obzoru zahlédl mohutný hrad či opevnění středověkého rázu. Jakmile Hynek na hrad zacílil svůj pohled, prakticky okamžitě mu SmartBone přispěchal s doplňujícími informacemi z Černínova cestopisu.

Vrrrrr. Princeznu jsme vidět nemohli, neboť se necítila dobře po nějakém pádu. Král je již mnoho let zbaven vlády, neboť je blázen a je střežen strážemi na hradě zvaném Cintra, pět mil od Lisabonu.

To byla užitečná informace. Hynek se dozvěděl, že jsou kousek od Lisabonu a že by mohl vidět známou Cintru, kdyby mu výhled nestínil onen nápis.

Mezitím pokračoval profesor Pata: „Je to rozhodně potvrzením Herakleitova axiomu, že cesta nahoru a dolů tatáž jest, jak flagrantně vidno, když cestou zpět z téhož okýnka vidíme jinou řeku, než při cestě tam, ergo směřujeme k antecedentnímu bodu naší cesty.“

Hynek dál pozoroval krajinu a Patu vůbec neposlouchal. Kdyby to totiž udělal, pochopil by, jak hluboce se Herakleitos v tomto případě mýlil, ještě dřív, než přišel průvodčí a chtěl ukázat jízdenky. Malý snědý muž si je nejprve prohlédl, pak oba cestující a vzápětí na ně spustil proud nelibě znějící portugalštiny. PATLA téměř okamžitě zareagoval s překladem: „Jak vy se mi tu představujete? Tahle letenka vede na východ. Až vlak bude fárat, musíte vystoupit.“

Hynek byl zmaten. Vůbec nechápal, co se děje a proč na ně průvodčí křičí. To, že mají vystoupit na první zastávce za tunelem, jim přece mohl říct klidně. Průvodčí ale klidný rozhodně nebyl. Naopak. Co dalšího říkal, se však už Hynek nedověděl. PATLA v tu chvíli totiž přestal překládat a s vlídným nápisem, který se táhl průvodčímu přes obličej od ucha k uchu, vyzval Hynka, aby využil JEDINEČNOU nabídku a rozšířil si zkušební verzi na plnou licenci za POUHÝCH 999 korun. Hynek se snažil nápisu zbavit tím, že intenzivně vrtěl hlavou, ale nápis se ani nehnul. Zato průvodčí, zřejmě podnícen Hynkovou zamítavou reakcí, doslova vibroval. Když už to vypadalo, že na Hynka skočí, vložil se do hovoru Achilleus Pata, který až dosud se zájmem naslouchal.

„Πώς θα κάνετε στην εργασία σας και πώς μπορείτε συστάδα δέντρων κουνέλι Πώς θα κάνετε στην εργασία σας και πώς μπορείτε συστάδα δέντρων κουνέλια“[2] prohlásil.

Průvodčí se zarazil a nyní již mnohem mírnějším tónem odpověděl: „Obrigado irmão, eu estou bem.“

Tuhle náhlou změnu v chování Hynek nečekal a jen nechápavě zíral na to, jak se Pata s průvodčím dali do družného hovoru, jako dva staří přátelé, a vůbec jim nevadilo, že jeden mluví starořecky a druhý portugalsky.

Vlak si to uháněl ztemnělou krajinou ještě dlouho poté, co se s průvodčím rozloučili. Nejbližší zastávka totiž nebyla Lisabon-východ, jak měli napsáno na jízdenkách, ale Faro. Tunelem neprojížděli a o nějakém „fárání“ nemělo smysl uvažovat, což oba vlastně uklidnilo. Drobným problémem bylo, že tyto dvě zastávky dělilo od sebe dobrých 300 kilometrů.

„Já to nechápu. Není přece možné, aby z jednoho nástupiště odjížděly dva vlaky, každý na jinou stranu,“ mudroval Hynek, když se procházeli po starobylém městě na břehu Atlantiku, které pomalu vstávalo do slunečného a teplého dne.

Pata se zamyslel. „Už Platoteles, promlouvající k nám přes propast času ústy Apollodórovými, objevuje pro lidstvo princip reálného neskutečna a na příkladu psa v jeskyni nám podává důkaz o stále se realizující nemožnosti.“

Tohle Hynek slyšel od Paty už nejmíň stokrát a pomalu v něm začala hlodat pochybnost, jestli ten hrnec příšerné smůly, která ho poslední rok pronásledovala, nemá na svědomí přece jen nějaký vyšší princip, než jen děsně pitomá a naprosto nepravděpodobná náhoda. Povzdechl si a zakopl. Už toho měl dost a navzdory několika marným předchozím pokusům se znovu pokusil v nativním menu obnovit připojení SmartBonu k síti. Kolemjdoucím se mohl zdát poněkud znepokojující pohled na dvojici, kde první hovoří sám k sobě a druhý za ním poskakuje na jedné noze, a přitom třese hlavou na všechny strany a divoce šermuje rukama.

Když se takto dostali od nádraží až k marině, bylo výsledkem Hynkova úsilí zjištění, že tady na jihu Portugalci nemají FairNet, ale GIN (Global Internet Network). Jenže k tomu, aby mohl SmartBone napojit GINem, chyběly aktualizované certifikáty, a k těm se zase bez FairNetu nemohl dostat. Takže s definitivní platností byl SmartBone úplně k ničemu a ani vizor si nemohl sundat, aniž by riskoval elektrický kopanec. Kdyby mohl, zahodil by ho Hynek do moře. Jenže to by znamenalo, že se SmartBonem obětuje i pěkný kus kůže, a to se mu rozhodně nechtělo. Hynek dostal hrozný vztek na celý svět, který se proti němu spiknul. Byl bez peněz a v místě, o kterém netušil, že existuje, a ke všemu mu ještě začalo kručet v břiše. Obořil se na Patu, kterému Hynkova tragédie vůbec nedocházela. „A má ten váš Platoteles taky recept na to, jak se bez peněz nasnídáme? Protože já jsem dal všechno za pokutu ve vlaku.“

„To mohu konfirmovat, pane kolego,“ odpověděl Pata zjevně potěšen zájmem o svého oblíbeného filozofa. „Dochoval se nám jeden recept v díle Filoláa z Krotónu, krypticky zakomponovaný do pojednání o stelárách,“ dodal a začal hned citovat.

„Už jsem to pochopil,“ odtušil sklesle Hynek a sedl si na kamennou obrubu, lemující promenádu u přístavu, rozhodnut tam sedět tak dlouho, dokud nezemře hlady, nebo dokud mu vizor znovu nenaskočí. Pata kráčel dál po přístavním molu až k rybářům, kteří vykládali z lodí noční úlovky, a pokračoval v deklamaci Filoláova díla. Po chvíli se Pata pro Hynka vrátil a s nadšeným výrazem ho táhl na molo.

„Pane kolego, představte si, tento extraordinérní piskátor je vášnivým znalcem díla Skylaxe z Kárie. Má doma dokonce opis jeho pojednání o Charybdě. Pozval nás, abychom s ním a jeho kolegy piskátory posnídali támhle na pláži za přístavem.“

Hynek udělal tak nechápavý obličej, že si toho všiml i Pata, jehož schopnost registrovat nechápavé pohledy byla otupena desetiletími působení na vysoké škole.

„Nepřipadá vám to, pane profesore, divné? Kolik je v běžné populaci prostých rybářů, kteří četli Skylaxe v originále?“ zeptal se opatrně Hynek.

Pata se nejprve zarazil, ale pak se mu pohled rozjasnil. „Když se nad tím zamyslím, tak odpověď na tuto otázku je obsažena už v Xenofónově Oikonomikos, a je vpravdě platotelovská: Je to méně než jeden a více než žádný. Zkrátka a dobře, možné to není, ale je to evidentně skutečné. Není to úžasné?“ rozzářil se Pata.

Hynkův výraz obličeje se po tomto vysvětlení nezměnil ani trochu.

Tedy přesněji řečeno, změnil se až při pohledu na skupinku rybářů, kteří si na pláži za přístavem opékali na malém grilu ryby, pili víno, smáli se a žertovali. Hynka i Patu přijali mezi sebe, jako by byli odjakživa nejlepší přátelé. Víno se dozajista vyrovnalo tomu tráckému, a Hynkovi vymazalo vrásky na čele. A když mu rybáři na hliníkovém tácku nabídli dobře kilovou opečenou rybu, tak se Hynek začal i usmívat. Z baťůžku vytáhl plastový příbor z letadla a pustil se do voňavé pochoutky.

Ať už to bylo nekvalitou materiálu či teplotou pokrmu, vidlička se mu po chvíli v ruce zkroutila. Hynkovi to přišlo k smíchu. Takový divný tvar. Levý zub se ohnul do pravého úhlu a vidlička tak získala velmi zajímavou podobu s vysokou mírou estetického užitku, avšak pro gastronomické účely naprosto k nepotřebě. Hynek na ni užasle civěl.

„To vypadá jako Epsí,“ podotkl Pata, když si všiml, kam směřuje Hynkův lehce nepřítomný pohled.

„Epsí? O tom jsem nikdy neslyšel,“ vytrhl se z úvah Hynek. „Snad psí, ne? Písmeno, co si přisvojili telepati, jasnovidci a jim podobní.“

„Nikoliv, pane kolego. Epsí bylo písmeno řecké abecedy užívané až do šestého století před naším letopočtem. V symbolické rovině označovalo zásvětí, přeneseně také duši či prostor za hranicí smyslů. Jenže pověrčivý Solón ho nechal z abecedy vyškrtnout, takže se o něm ve škole už nevyučuje,“ mlaskal s plnou pusou Pata. „Aspoň to tak tvrdí Platoteles.“

Hynek dál zíral na vidličku – Epsí. Pak se podíval na nefunkční SmartBone na svém předloktí. Pak se zase podíval na Patu a pak znova na vidličku. A najednou mu to všechno začalo dávat dokonalý smysl.

Neviditelná koza

Střípky z vědeckého světa

Sociální sítě zaplavil faktor ePSÍ

Donedávna neznámý vědec Hynek Krása na podporu své teorie o podstatě vzájemného vztahu člověka a kybernetického systému vyzval uživatele sociálních sítí, aby se mu ozvali ti, kteří u sebe nebo u druhých pozorovali nevysvětlitelné chování počítačů a jiných elektronických systémů. Tato výzva způsobila na sociální síti FaceKuk doslova tsunami. Tisíce lidí z celého světa přiznávají, že se alespoň jednou v životě setkali s někým, kdo má nevysvětlitelný vliv na počítače a další elektrozařízení, které se pak obvykle chovají poruchově nebo nefungují vůbec. Nyní už ani ti nejzarytější skeptici nemohou pochybovat, že faktor ePSÍ existuje.

Slavit může také společnost Malý&Slabý, díky jejímuž novému SmartBonu mladý vědec z nejmenované středoevropské univerzity svůj objev učinil. Společnost uvažuje, že zkrátí testování a spustí prodej těchto komunikátorů o půl roku dříve, než původně plánovala. více »

NEBERTE SI TO OSOBNĚ…

Jaroslav Svoboda

Radomír Marný dnes nemohl dospat. Už dvě hodiny předtím, než se z budíku ve tvaru kosmické lodi ozvalo známé „Ding-dong, ding-dong, Ráďo vstávej, v práci si užívej“, byl Radomír vzhůru a dolaďoval na počítači prezentaci pro pana Kowalského. Vzal si na to v televizi Supernova, kde pracoval jako ideový dramaturg, dovolenou. Na počátku toho všeho byl jednoduchý, ale ve své podstatě geniální nápad, jenž se zrodil naprosto nevinně.

Radomír si tu památnou situaci živě vybavoval. Stala se před pár dny, když videofonoval se svým asistentem Josefem Kreklým. Supernova se chystala nasadit do programové nabídky nový seriál o vaření s názvem Fantasticky Unikátní Jídla. Radomír právě vedl videohovor mobilním aparátem přes komunikační aplikaci FaceKuk a dotazoval se Kreklého, zda už mu grafické oddělení dodalo logo připravovaného kulinářského pořadu. Zrovna ve chvíli, kdy asistent Radomírovi vysvětloval, že grafikům se nelíbí iniciálová zkratka pořadu („FUJ zrovna nevyvolává kladný vztah k jídlu“), vypadl ve FaceKuku zvuk a zůstal pouze obraz. Zbytek hovoru se tedy vedl pouze vizuálně; Kreklý Radomírovi posunky naznačoval, že by bylo vhodné název seriálu změnit. A zde se to stalo. Radomír věděl odmalička, že jeho mozek je vlastně bezednou líhní nápadů. Už maminka mu říkala: „Radoušku, nic si nedělej z toho, že jsi podruhé propadl z českého jazyka, učitelé prostě nechápou tvou kreativitu – třeba tvoji verzi diktátu, kde zamlklí šakali zarputile drželi tlamu – by určitě nevymyslel ani Tyrš!“

Náhlé FaceKukové vnuknutí bylo opravdu unikátní. Když totiž Radomír pozoroval na displeji grimasy svého asistenta, napadlo ho, jak by se mu právě teď hodila mobilní aplikace, která by dokázala přečíst výraz ve tváři člověka a převést jej do konkrétních slov. A hned poté si představil, jak takovou aplikaci užívají lidé němí, hluší, slepí, či koktaví… Ten potenciál! Ten výdělek! Jenže Radomír používal kybernetické technické vymoženosti pouze jako laický uživatel. Aby se takový nápad mohl realizovat, musejí to vzít do rukou profesionálové na slovo vzatí.

Ještě týž den večer Radomír napsal e-mail akvizičnímu oddělení světoznámé počítačové firmy Malý&Slabý. Hned tu noc mu na e-mail odpověděl pan Kowalski z M&S. A že to byla odpověď! Napsal: „Váš nápad mě zaujal. Dostavte se za týden do třetího pavilonu ve VistaVille na osobní konzultaci. Dopravu a pobyt hradí M&S, detaily jsou v příloze e-mailu. Těším se na setkání.“

Na prezentaci si dal Radomír záležet. Jako ideový dramaturg měl s předváděním bohaté zkušenosti. Poté, co skončil, si pánové Kowalski a Hmátal dlouze šeptali. Na prezentaci byli přítomni jen tito dva zaměstnanci firmy M&S. Radomír nevěděl, zda je to dobře, či špatně. Znejistěl ještě víc, když panu Hmátalovi zavibroval SmartBone a dotyčný bez jakékoli omluvy ve spěchu opustil prezentárnu. Radomír zůstal s Kowalským o samotě.

První začal Kowalski: „Pane Marný, ještě než vám řeknu, co si o vašem nápadu myslíme, zeptám se vás: Nejste to náhodou vy, kdo před deseti roky vymyslel seriál Báječně Lehké Epizody?“

„Ano,“ odpověděl Radomír hrdě.

„A PrCiNA je také vaše?“

„Jistě, Pravé City Nory Akátové pocházejí z mého pera, na Supernově je pouštíme skoro patnáct let!“ zareagoval Radomír ještě radostněji. Jeho práci tu znají!

Pan Kowalski pokračoval: „Takže BLE, PrCiNA a předpokládám, že nejnověji i FUJ jsou od vás. Hmmm... Abych řekl pravdu, je pro mě těžké uvěřit, že myšlenka, kterou jste tu dnes prezentoval, pochází také z vaší hlavy.“

„Viďte,“ řekl Radomír potěšeně, ale hned se mu vetřel pocit, že jeho reakce asi nebyla úplně na místě…

Kowalski se zamračil: „Podívejte, pane Marný, když jsem vás zval sem, do takříkajíc líhně kybernetické budoucnosti, čekal jsem asi trochu něco jiného. Nicméně základní myšlenka vašeho nápadu má skutečně něco do sebe. Rozhodli jsme se, že ji zadáme našemu vývojovému oddělení. Pokud to dotáhneme až do fáze realizace, nebudete samozřejmě škodný. Ale pravděpodobně to bude nějakou dobu trvat, takže musíte být trpělivý. Až přijde čas, ozveme se vám.“ Jen pan Kowalski dokončil větu, zavibroval mu komunikátor: „Ano? Zase Dé-Em-El? No já už tam jdu… Pane Marný, omluvte mě, mám něco na práci. Užijte si zbytek pobytu a – na shledanou.“

Když za Marným v tichosti zaklaply hydraulické dveře, představoval si Kowalski, jak by se asi budoucí produkt mohl jmenovat – možná Screenotikon, nebo EmoTouch... A také hned věděl, která středoevropská univerzita by si ho mohla nasadit do zkušebního provozu.

Když Oskar onoho horkého rána otevíral na svém počítači Au-tlook, mírně se chvěl, což ostatně nebylo nic tak hrozného vzhledem k faktu, že měl za sebou již tři psychická zhroucení typu switchoff syndrom. Na konci letního semestru se Oskar cítil velmi vyčerpaný. Pracoval na pozici informačního technika v tomto vysokoškolském zařízení už řadu let a zvláště poslední dobou zde prožíval vyčerpávající situace. Jenom za uplynulý akademický rok to byl dvanáctiprocesorový elektronický univerzitní hypochondrický systém TAL, nevyzpytatelný profesor Pata, restartující se nespolehliví roboti firmy M&S (robouklízečka zanechala v budově školy opravdu nesmazatelné stopy), schizofrenický antivirový multiplatformní program SMush… A k tomu se průběžně družila řada dalších drobností. Oskarovi k obnovení duševní svěžesti nepomohla ani krátkodobá výměna zaměstnání. Dodnes mu není jasné, jak mohl na klinice dr. Cinického během reboot terapie souhlasit s takovým koňským nápadem jít pracovat právě do regionální pobočky firmy Malý&Slabý. Podle odborného názoru dr. Cinického se tak měl vyrovnat se svými traumaty přímo u zdroje jejich vzniku... Kupodivu se po jednom měsíci působení v M&S ukázalo, že to nebyl dobrý nápad. Regionální šéf M&S Ing. Asimoch usoudil, že pracovník, který v rámci pracovní terapie rozkouše svůj nový prototyp SmartBonu a ještě při tom ucpe firemní FairNet, se nevyjímá dobře ve výroční zprávě, takže Oskara Mezerníka prohlásil za vyléčeného a propustil jej. Naštěstí Oskara na univerzitě nedokázali za dobu jeho nepřítomnosti nahradit skutečně kvalifikovaným pracovníkem, takže se mohl bez problémů vrátit do své univerzitní klimatizované kybernetické kóje.

Netrvalo ani týden a Oskar se s testovací komunikační aplikací EmoTouch snadno sžil. Zdálo se, že je to v podstatě jen vylepšená e-mailová aplikace. Princip byl jednoduchý: při psaní e-mailu program spustil detekci webové kamery a vestavěného mikrofonu, čímž byla zaměřena tvář pisatele a jeho zvukové projevy. Souběžně s tím se spustila detekce dotyků pisatele na klávesnici počítače. Program tak získal informace o výrazu tváře, o frekvenci dechu, o psychickém naladění (je až k neuvěření, kolik toho o momentálním psychickém stavu vypovídá intenzita stlačení kláves na počítači), to vše vyhodnotil nesmírně sofistikovaný podprogram ID (Inteligibilní Detekce začleněná v EmoTouchi), a ve zlomku sekundy pak aplikace rozhodla o tom, jaká slova je vhodné do e-mailu doplnit a jaká z něj vypustit, aby se zvýšila efektivita informačního spojení mezi uživateli a aby se minimalizovaly případné možné emocionální neshody. Program uměl rozpoznat základní charakterové a temperamentové typy osobností a podle toho uměl volit vhodné vyjadřovací prostředky. Také dokázal nahradit všeobecně používané smajlíky vhodně vybranými slovními výrazy.

Oskar funkci EmoTouche ocenil už poprvé během používání on-line objednávkové služby na rozvoz pizzy. Oskar napsal toto:

A EmoTouch vygeneroval tuto verzi:

Výsledek – pizzu přivezli ještě horkou a opravdu nebyla přesolená. Sice místo hyperformargerino medium byla v krabici pizza megafungino light, ale byla opravdu velmi dobrá. Snad to bylo těmi houbičkami v pizze, nebo snahou věřit, že smůla produkty M&S konečně opustila – každopádně Oskar dal EmoTouchi zelenou.

Doktorka Vysmahlá byla šťastná. EmoTouch jí nabídl možnost, jak realizovat předmět její výuky v praxi. Dosud bylo častým jevem, že většina jejích studentů nechápala, co vlastně je předmětem její výuky. Doktorka netušila, co mohlo být na KOBETRAINTu (kognitivně-behaviorálních transpersonálních interakcích) těžkého k pochopení. Přivítala tak unikátní možnost přiblížit a objasnit podstatu svého oboru na praktickém výzkumném řešení jednoho čím dál více se rozmáhajícího neduhu v mezilidské písemné komunikaci.

Vysoké školství (a popravdě vlastně celé školství) poslední dobou čím dál tím víc trpělo (vedle mnoha jiných nesnází) jedním specifickým vyjadřovacím problémem u žáků a studentů. Ať už se jednalo o e-mail, referát, slohovou, seminární, semestrální, bakalářskou, diplomovou či doktorskou nebo dokonce habilitační práci, jejich autoři ve stále větší míře používali textové emotikony. Všemožní smajlíci se objevovali v textech jako náhražky za dlouhá a komplikovaná slova typu „rozveselený“, „důrazně“, „chápu“, „nejnepochopitelnějšími“, „nechápu“, „potěšen“ atd. Učitelská obec na všech úrovních vzdělávání se nedokázala s tímto novým trendem obrázkové komunikace řádně vyrovnat. Pro doktorku Vysmahlou představovala tato problematika vyloženě hozenou rukavici. Jestliže nelze žáky odnaučit používat smajlíky na nevhodných místech, je třeba najít jiné řešení, jak vrátit písemné výměně informací její původní eleganci. Doktorka měla pocit, že EmoTouch by mohl být dobrým řešením. Rozhodla se, že ze začátku je třeba ho vyzkoušet na něčem tak běžném, jako je e-mailová komunikace.

Pan Kowalski jí přes Mezerníka poslal mnohostránkový návod, jak s EmoTouchem zacházet, jak si přizpůsobit jeho parametry, jak naučit program větší intuitivnosti v sofistikovaném algoritmu na generování významového obsahu sdělení. A finančně si doktorka také polepšila – díky grantu od M&S si mohla pořídit nové elektrokolo.

Doktorka provedla v EmoTouchi nastavení, která dle jejích závěrů měla posunout efektivitu komunikace o několik úrovní výše. Aby zajistila větší intuitivnost programu, povolila mu přístup do komunikačních sítí a kontaktů uživatele, takže si EmoTouch mohl o každém uživateli vést jeho pokud možno ucelený psychologický profil. Doktorka poté rozdala kopie programu svým studentům a za úkol k zápočtu jim přikázala používat EmoTouch při jejich osobní elektronické komunikaci po dobu tří měsíců a pak sepsat vyhodnocující zprávu dle parametrů předmětu KOBETRAINT.

Výsledky se dostavily téměř ihned. Následující den od přidělení zápočtového úkolu přišel za doktorkou na konzultaci student Jezulka. Tvářil se rozpačitě a nervózně. Byl to rozený introvert, nerad se naživo bavil s lidmi, vždy raději používal e-maily, či SMS, MMS, nebo MLS. Vysmahlá ho znala a byla proto zvědavá, s čím Jezulka osobně přichází.

„No nestůjte tady tak ve dveřích, posaďte se. Copak máte na srdci?“ spustila na něj medově.

„Já, jak bych to… Víte, já bych chtěl požádat o jiné téma zápočtové práce,“ sdělil jí tichým hlasem Jezulka.

„Pročpak?“ otázala se mateřsky doktorka.

„Když mně ten EmoTouch nějak divně funguje, já na to asi nejsem,“ odpověděl jí student vyhýbavě.

Doktorka byla v psychologii zběhlá, tak šla rovnou k věci: „Tak takhle ne. Tohle tady tedy nerada slyším. Takové vytáčky. Bez uvedení důvodu. To ne. Buď mi řeknete, co vám nefunguje, nebo vám přidám měsíc s EmoTouchem navrch!“

Jezulka zbledl víc než obvykle. Chvíli se na židli kroutil, ale pak to ze sebe začal soukat: „Víte, já… Je to osobní, ale když to nikomu neřeknete… Já jsem totiž psal e-mail jedné spolužačce, jestli by mi nenapsala, co se bralo minule na semináři konfliktologie. Nic víc, nic míň. A víte, jak ten program překroutil mou zprávu? Já vám to ocituju: ‚Esterko, jsem nesmělý, a sexuální vzrušení prožívám jen při masturbaci u internetových pornostránek. Chceš mít se mnou nekonfliktní sex? Tvůj rozechvělý Jezulka.‘ No takhle jsem to já přece nepsal! Když jsem chtěl tu hrůzu smazat, tak se e-mail sám odeslal! Já už s tím programem nechci nic mít, vždyť je úplně na nic. Víte, jak na mě Esterka… Ehm, chtěl jsem říct spolužačka Cvrčková, teď kouká?“

Vysmahlá nedopověděla hned. Chápala, že program funguje lépe, než čekala. Nakonec se rozhodla: „Jezulko, z toho si nic nedělejte. Vyexportujte z EmoTouche databázový výpis vaší e-mailové korespondence, pošlete mi ho e-mailem, já se na něj podívám, a pak rozhodnu, co s vámi. Teď můžete jít.“

Za necelých deset minut jí přišel od Jezulky e-mail: „Ty blbá vysmahlá vopice, posílám se vší úctou ten databázový výpis. Potřebuji sex, ale ne s tebou. S úctou Jezulka Richard.“

Od té chvíle začala mít doktorka pochybnosti, zda přece jenom v EmoTouchi nenastavila míru generované upřímnosti na příliš vysoký stupeň.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy My jsme vám to říkali.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.