Copyright © C. D. Payne, 2014

Translation © Naďa Funioková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

isbn epub 978-80-7462-799-6

isbn mobi 978-80-7462-811-5

Když jsem se šel pozdravit se stařešinou, zrovna popíjel ranní kávičku.

„Dobré ráno, táto. Tak mě máš z Yale zpátky.“

„Áha, takže oni už tě zase vyrazili, Colme?“

„Tentokrát ne, tati. Odpromoval jsem.“

„Summa cum laude?“

„Hm, to zrovna ne. Ale pokud vím, našlo se tam pár sportovců, kteří měli známky ještě horší než já.“

„Takže jsi neskončil na úplném dně žebříčku. Aspoň něco. Předpokládám, že tě brzy odvedou.“

„Už jsem absolvoval zdravotní prohlídku, tati. Mám odrovnaný loket z toho, jak jsem furt hrál tenis a squash. Armáda o mě nestojí.“

„Tak co teď s tebou, hochu?“

„Uvažoval jsem, že bych zkusil štěstí v Hollywoodu.“

„Hm, tak tedy herec? Hodláš definitivně završit pohanu naší rodiny?“

„Ne, nezávislá filmová produkce. Máme tu sedmapadesátý rok, tati. Studia jsou pasé. Nezávislým producentům se teď nabízejí ohromné příležitosti.“

„Pak ti přeji hodně zdaru, synu.“

„Pochopitelně budu do začátku potřebovat menší kapitál.“

Tatík se usmál a napil se kávy. V repertoáru měl jen jediný úsměv, a z toho mi šel vždycky mráz po zádech.

„Víš, že strýc Jonathan zemřel.“

„To už je nějakou dobu, pokud si vzpomínám.“

„Tvoje nepřítomnost na pohřbu se neobešla bez poznámek.“

„To byl ten víkend, kdy se konal zápas roku s Harvardem. Těžko mohl někdo čekat, že si ho nechám ujít.“

„Jonathan mi odkázal tu svoji firmičku.“

„Tu děsnou společnost, co vyrábí ohavný plavky?“

„Trochu mě to zatěžuje. Napadlo mě, že bych ji přenechal na starost tobě.“

„Šlechetné gesto, tati, ale mě dámský plavky zrovna moc neberou.“

„Předpokládám, že dámské spodní prádlo by ti bylo po chuti víc.“

„I ty jsi přece byl kdysi mladý,“ připomněl jsem mu. „Myslím, že by mi stačilo takových padesát tisíc dolarů.“

Stařešina se znova usmál. To nikdy nevěstí nic dobrého.

„Pokud se osvědčíš při řízení tohoto podniku, možná uvážím, že bych zainvestoval i do tvého filmového byznysu.“

„Nepřichází v úvahu, tati. Už jsem slíbil Betty velkou roli v mém prvním filmu. Jinak si mě nevezme.“

„V tom případě uchráním tu mladou ženu do budoucna hned dvou neuvážeností.“

„Promiň, tati. Tvůj návrh budu nucen se vší rozhodností odmítnout.“

„Chápu, synu. Předpokládám, že dokážeš přežít jen ze svých modrých očí a vlnitých hnědých vlasů.“

„Nezapomněls na moji apanáž?“

„Člověk, který se staví odmítavě k zavedenému podniku, zřejmě žádnou apanáž nepotřebuje.“

Můj vlastní otec mě vydírá! Z tohohle se teda klube pěkně mizernej den. A navíc jsem měl nesnesitelnou kocovinu. Když jsem zvažoval svoje možnosti, v hlavě mi hučelo jako v úle.

„A na jak dlouho bych se měl do těch hnusných plavek uvrtat?“

„Jenom na rok. To je půlka doby, kterou by od tebe vyžadovala armáda. Zařídím, aby ti má sekretářka obstarala lístek na autobus.“

„Lístek na autobus? Spousta kámošů z vysoké dostala jako dar k promoci auto.“

(Například mně by se ohromně šikl jeden ten nový thunderbird.)

„Už jsi rozmlátil tři auta, Colme. Jsi hotový postrach silnic.“

Jenom když piju, chtělo se mi odseknout, ale radši jsem si to nechal pro sebe. Ve střízlivém stavu jsem považován za skvělého řidiče. A sešrotoval jsem jenom dvě auta, to třetí je akorát trochu promáčklé. Radši jsem se ovšem zeptal: „Lístek na autobus kam přesně?“

„Do Ukiahu v Kalifornii.“

„Aha, není to předměstí Los Angeles?“

„Možná. Geografie západního pobřeží není zrovna moje parketa. Určitě si to tam zamiluješ.“

Poslední větu dodal se zlověstným úšklebkem.

Jen pro pořádek bych rád uvedl, že moje vlasy – zděděné po zesnulé mamince – mají barvu světle pískovou, nikoli hnědou.

Pět tisíc kilometrů v autobuse společnosti Greyhound! Mohl by očistec představovat horší utrpení? Při takové cestě si člověk uvědomí, že by vážně bylo lepší vrátit rozlehlé části téhle země zpátky indiánům. Nebo je úplně odtrhnout a přerozdělit strádajícím Kanaďanům a Mexičanům. Nebraska je nejspíš nejhorší. Horká, prašná, a navíc absolutně postrádá cokoli, na čem by mohlo oko s potěšením spočinout. Jak tady vůbec můžou lidi existovat, je mi naprostou záhadou. A navíc se táhne do nekonečna. Z toho, co jsem slyšel, je Nevada taky dost příšerná, ale většinu tohohle bohem zapomenutého státu jsem naštěstí prospal. Autobus nás dovezl do San Franciska, které vypadalo vcelku zajímavě, jenomže jsem hned musel přesednout na další autobus na sever. Přejeli jsme mlhou zahalený most Golden Gate, obsypaný turisty, a pokračovali v cestě celé hodiny. Od souseda na vedlejším sedadle jsem si půjčil mapu a se značným zděšením zjistil, že míříme opačným směrem, než kde leží Los Angeles. Hollywood, rychle mizející v nenávratnu, byl už stovky kilometrů za našimi zády!

I tahle zdánlivě nekonečná cesta ovšem dospěla ke svému cíli.

„Jste si jistý, že je tohle Ukiah?“ dotázal jsem se nejistě obtloustlého řidiče autobusu.

„Jasnačka, mladíku. Pravej a jedinej.“

„To jsme zřejmě na nějakém odlehlém předměstí, že?“ zeptal jsem se a pochybovačně jsem vyhlížel z okna.

„Ne. Stojíme přímo v centru města. Hlavní třída je jenom blok odsaď.“

„Ale tady kolem nic není!“

„Tohle je sídelní město Mendocinskýho okresu, mladíku. Na větší vzrůšo tady široko daleko nenarazíte. Maj tu vlastní soudní budovu a vůbec. A teď už hejbněte zadkem, protože mi tu blokujete uličku.“

Jelikož jsem si nevšiml, že by na mě někdo čekal, popadl jsem svoje zavazadlo a dovlekl se k té údajně „hlavní“ ulici. Ubytoval jsem se v hotelu Palace, kterému by spíš slušel název Prérijní přelud, protože ponurý vestibul zdobil basreliéf kovbojů vystupující z omítky. Žádný palác to teda rozhodně nepřipomínalo. Přidělili mi pokoj na druhém poschodí, což byl evidentně nejvýše položený bod celého města. V hotelové restauraci jsem si dal dost tragickou večeři a pak naházel haldy mincí do telefonního automatu ve vestibulu v marném pokusu zastihnout Betty. Její spolubydlící z Provincetownu mě nevrle informovala, že si kamsi vyrazila s jedním saxofonistou.

Tak moje holka randí s nějakým trumpeťákem a já skončil ve vyhnanství v nějakém zapadákově na opačném konci kontinentu! Samozřejmě jsem to dával za vinu tátovi. Stařešina se očividně rozhodl sabotovat můj život. Rozhodl jsem se, že to tu týden vydržím a pak se na to všecko vybodnu a vrátím se zpátky do civilizace. Celých sedm dní v téhle Prdelákové Lhotě by snad měl i mého tatíka přesvědčit, že jsem se vážně snažil.

Dojmy z Ukiahu, které jsem sesbíral během procházky v pohasínajících slunečních paprscích: vysoké kopce bezprostředně na západ od města a vzdálené vrcholky rýsující se na východě. Haldy domorodých křupanů, kteří jezdí v otlučených předválečných kárách. Rozměrné náklaďáky nacpané obrovskými kládami se hlučně kodrcaly ulicemi. Spousta barů a putyk naznačovala, že nalívání se pivem tvoří významnou součást zdejšího každodenního života. Místní panímámy obhlížely výkladní skříně v kloboucích, které vyšly z módy už někdy před deseti lety. Snědí flákači v slaměných sombrerech něco brebentili v cizím jazyce, který jsem odhadl na španělštinu. Kolem si to rachotili neholení frajírci na velkých dunících motorkách. Holá markýza osamělého kina inzerovala film „Peyton Place“ a k tomu filmový týdeník a dva animáky. Dnešního teplého středečního večera ve frontě moc diváků nepostávalo. I když tohle měl být údajně západ, nezahlídl jsem tu jediného opravdového koně ani kovboje, zato ke mně občas zavanul podezřelý smrádek z některého dvora.

Koupil jsem si za pět centů zmrzlinu v kornoutu a pak se vrátil do hotelu, ke své osamělé (a značně proleželé) posteli.

K mé smůle už servírka v restauraci, kde jsem snídal, o společnosti Decentní dáma, s. r. o., slyšela a nasměrovala mě k jejímu sídlu (pět bloků na jih od mého hotelu).

„Jojo, jsme takové hlavní město plavek v Sekvojovém království,“ poznamenala, když mi dolévala kávu. „Moje teta tam vyráběla košíčky k podprsenkám snad celé věky.“

Ta představa mi připadla natolik nevábná, že jsem raději odložil vidličku.

„A vy sama některé jejich plavky vlastníte?“ zeptal jsem se ve snaze o zdvořilou konverzaci.

„Co vás to napadá, fešáku. Nejsem na tenhle styl dost stará a sešlá, ale počítám, že se k nim dřív nebo později stejně propracuju. Proč se o ně tolik zajímáte?“

„Jak to tak vypadá, budu tam pracovat.“

Tím jsem ji poněkud zaskočil. „A co tam, prosím vás, hodláte dělat?“

„Vlastně pořádně nevím. Nejspíš tomu všemu šéfovat.“

„Tak jo, fešáku, když to říkáte. Vy jste nějaký děsný machr přes módu?“

„To sotva.“

„No, pochybuju, že ať uděláte cokoli, mohlo by to jejich plavkám ještě nějak ublížit. Takže hodně štěstí.“

„Dík. Budu ho potřebovat.“

Nijak zvlášť jsem nepospíchal zahájit svůj první pracovní den, nakonec jsem ale přece jen zaplatil účet (pětašedesát centů a patnáct jako dýško) a odloudal se po Hlavní třídě na jih. Decentní dáma sídlila v tuctové štukované budově v boční ulici vedle aleje. Cedule na otlučených kovových dveřích hlásala: dnes nepřijímáme. Přesto jsem otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

Sekretářka ve středním věku ke mně překvapeně vzhlédla a potom zmáčkla tlačítko interkomu. „Pane Slivmanku!“ zasykla. „Myslím, že je tady!“

Chviličku nato vyběhl z kanceláře hubený starý chlápek, plešatý a shrbený.

„Pan Moran?“ zeptal se.

„To jsem já,“ připustil jsem.

Zlehka mi stiskl dlaň kostnatou rukou. Oblek oblepený nitkami na něm visel jako kostým z laciného divadelního představení. „Jmenuji se Wendell Slivmank. Čekali jsme vás už včera. Váš autobus měl zpoždění?“

„Bohužel ne. Nikdo na mě nečekal, tak jsem strávil noc v hotelu Palace.“

„Palace!“ vykřikl. „Proboha! To muselo být drahé.“

„Sedm dolarů pětadvacet centů plus daň.“

„Taková fůra peněz! To jste musel dostat luxusní apartmá s koupelnou. Tohle nebylo v plánu. Protože budete bydlet v domě vašeho zesnulého strýčka, předpokládali jsme, že půjdete tam.“

„Aha, to mi ale nikdo neřekl.“

„Jak zvláštní,“ prohodil. „No, teď jste tady, tak tedy vítejte. S vaším dovolením vás tu provedu a všechny vám představím.“

A tak jsem se seznámil se zdejší módní návrhářkou, textilní výtvarnicí, střihačkou a účetní – samými postaršími ženami, které sídlily ve stísněných a přecpaných kancelářích v přední části budovy. Korpulentní sekretářka slečna Pageová sloužila zároveň jako zkušební modelka (ať už to znamená cokoli). Byla jediná, která snad ještě nepřekročila padesátku. Lítací dveře nás zavedly do výrobní haly – páchnoucí napařenými látkami a směsí voňavek – s asi desítkou vrnících šicích strojů, které teď všechny najednou utichly.

„Dámy,“ oznámil pan Slivmank, „tohle je mladý Colm Moran – synovec pana Jonathana –, který k nám přijel až z dalekého východu.“

Zaslechl jsem, jak někdo zašeptal: „No, aspoň že to není beatnik.“

„Se ještě uvidí,“ odpověděl kdosi jiný rovněž šeptem.

„Dobré ráno, dámy,“ vykoktal jsem. „Tak co, jak jde šití?“

„Vcelku to ujde,“ odvětila bělovlasá žena a zamávala jakousi zpola dokončenou rukavicí. „Už jsme se do toho jakžtakž vpravily.“

Švadleny se tichounce zahihňaly.

„Mildred je u nás už šestadvacet let,“ upozornil mě pan Slivmank. „Mezi našimi zaměstnanci patří k veteránkám.“

„Proč všechny šijí rukavice?“ zeptal jsem se. „Ženské se dneska koupou v rukavicích?“

Další chichotání.

„Pro tuhle sezonu jsme s prací dávno hotoví,“ vysvětlil starý pán. „Valnou většinu objednávek kolekce pro rok 1957 už jsme vyexpedovali. Během mrtvé sezony vyrábíme různé pracovní rukavice.“

Pan Slivmank a Joe ze skladu byli v téhle firmě podle všeho jediní dva muži. Své chaotické království v zadní části budovy měl Joe vysoko zaskládané zaprášenými bednami a rolemi látek. Na nízkém stole ležely nejrůznější skládací krabice a pomůcky pro expedici.

„Zdravíčko,“ pozdravil Joe a potřásl mi rukou. Věkem se téměř blížil Slivmankovi a byl tou zdaleka nejmenší osobou ze všech zaměstnanců. Modré kombinézy si nejspíš musel kupovat v chlapeckém oddělení.

„Nějaké problémy, Joe?“ zeptal se pan Slivmank.

Joe zkřivil rty v úšklebku.

„Pořád nedorazila ta dodávka Railway Expressu.“

„Zavolám Samovi do depa.“ Obrátil se ke mně. „Na dodávky látek z Nové Anglie a z tkalcoven na jihu musíme vždycky čekat. Navíc nám účtujou příplatky, protože sídlíme západně od Skalistých hor.“

Osobně bych jim účtoval přinejmenším trojnásobek, že se nacházejí takový kus mimo hranice jakékoli mapy.

Zbytek dne se vlekl jako smrad. Tak si říkám, jestli je každá práce takhle depresivní, nebo jenom když makáte ve firmě na plavky. V jednu chvíli se mě pan Slivmank (který trval na tom, abych mu říkal Wendell) zeptal, jestli bych si nechtěl prohlédnout knihy.

„Á, tak vy tady máte i nějakou beletrii?“ zaradoval jsem se. „Chystal jsem se přečíst si Na pláži. Hele, kdyby z toho udělali film, třeba by se nám je podařilo přesvědčit, aby v něm předvedli pár našich rajcovnějších modelů.“

„Účetní knihy,“ vysvětlil. „Naše obchodní záznamy. Nechtěl byste si je prohlédnout?“

„Jo tak, možná někdy jindy, Wendelle. Mimochodem, jak si vedeme?“

„Hm, no, tohle jaro nám prodej přinesl jisté zklamání. Možná lidé tolik nechodí k vodě kvůli přetrvávajícím obavám z dětské obrny.“

V nedaleké kanceláři si kdosi hlasitě odkašlal.

„Máme na trhu velice silnou pozici,“ pokračoval. „Pokud jste žena, která váží sto třicet kilo, je pro vás plážové oblečení Decentní dáma v podstatě jediné schůdné řešení.“

„Já nevím, Wendelle, pokud by některá z dívek, co znám, vážila sto třicet kilo, pochybuju, že by si plánovala nějaké výpravy na pláž. Spíš by se nechala odvézt taxíkem k nejbližší výškové budově, aby se vrhla ze střechy dolů.“

„Tedy, vyrábíme naše modely v celé řadě velikostí, pane Morane.“

„Říkejte mi Colme.“

„Získali jsme značnou popularitu ve venkovských oblastech a menších městech, i když naší cílovou skupinou jsou všechny dámy s problematickou postavou. Naše zákaznice jsou v otázce vkusu značně konzervativní.“

Další hlasité zakašlání. Pomalu jsem začínal nabývat podezření, že mezi posádkou panuje jistý nesoulad.

Konečně se hodiny došouraly ke konci směny. Wendell zamkl a posadil mě do svého obstarožního nashe, jímž se Detroit nejvíc přiblížil vaně na kolečkách. Dům strýce Jonathana patřil do kategorie takových těch bungalovů s šindelovými střechami, v jakých možná odešli ze světa vaši prarodiče. Tmavé obložení, těžký nábytek pokrytý háčkovanými dečkami, depresivní zelené žaluzie a staromódní lampy, které vydávají jen opravdu nepatrné světlo. Zato se tam ale linuly příjemné vůně z kuchyně, kde dívka zhruba mého věku něco míchala v hrnci.

„Co jste zač?“ zeptal jsem se.

„Vaše hospodyně,“ odpověděla s pohledem upřeným na hrnec. „Ohřívám tady ragú ze včerejška, protože jste se neráčil ukázat.“

„Trochu se to zamotalo, pardon. Nevypadáte jako hospodyně.“

Nebyla to až taková krasavice jako Betty, ale rozhodně nejhezčí holka, kterou jsem viděl od příjezdu do tohohle města. Postava někde mezi štíhlou a dobře rostlou, drzý nosík a nakrátko zastřižené hnědé vlasy.

„A jak by podle vás taková hospodyně měla asi vypadat?“ zeptala se a konečně ke mně zvedla obličej. Její oči měly úchvatnou světle oříškovou barvu.

„Jako Agnes Mooreheadová. Takové si obvykle vybírají v Hollywoodu. Nebo seberou nějakou tlustou černošku, pokud to má být legrace.“

„Budete se muset spokojit se mnou. Jmenuji se Jean Vallandová. Vařím večeře, ale žádné snídaně ani obědy, takže v tomhle ohledu se o sebe musíte postarat sám. Kromě toho umývám nádobí, obstarávám nákupy, peru a vysávám. Pokud nemáte nějaké nechutné osobní návyky, možná vám taky uklidím koupelnu. Dotazy?“

„A co ještě neděláte?“

„To nechám na vaší fantazii. Posaďte se do jídelny a já hned přinesu večeři.“

Ragú bylo vynikající, ovšem zasedací pořádek mi přišel hloupý. A tak jsem sebral svůj talíř a šel si sednout za Jean k žlutému stolu v kuchyni.

„Stolovat s pomocnicí v domácnosti?“ poznamenala. „To není zrovna obvyklé, abyste věděl.“

„Nerad jím sám. Jste skvělá kuchařka.“

„Díky.“

„Mám vám platit? Dneska jsem zjistil, že budu dostávat jenom třicet dva dolarů týdně.“

„Ne, šeky mi vypisuje účetní z vaší firmy a taky hradí náklady za jídlo. Proč tak nízký plat? Myslela jsem, že jste teď velký šéf.“

„Skvělej fór. Jsem spíš něco jako učedník. Podle Slivmanka bych se měl postupně naučit všecky řemesla – a to včetně šití.“

„To může být docela výzva.“

„Otec mě jen tímhle způsobem mučí za to, že jsem mladý a bezstarostný.“

„Vždycky jsem si myslela, že musíte být chytrý, když jste chodil na Yale, ale táta říká, že pokud je váš otec absolvent a rodina je ochotná pustit chlup, vezmou tam každého troubu.“

„Svatá pravda. Přesně takhle jsem se tam dostal i já. Pochopitelně doufají, že člověk projeví alespoň minimum inteligence, aby si dokázal zapamatovat bojové popěvky a neztrapňoval všecky nevhodným chováním u stolu. A jak vám se vlastně povedlo proměnit se z pohledné civilistky na moji hospodyni?“

„Vaši tetu a strýčka jsem znala celý život. Vyrostla jsem v domě hned vedle. Když teta Evelyn umřela, váš strýc věděl, že potřebuju letní brigádu, tak mě najal, abych mu udržovala domácnost.“

„A co děláte po zbytek roku?“

„Chodím do výtvarné školy v Oaklandu.“

„Takže vy jste umělkyně!“

„Něco na ten způsob. Jsem ale jenom taková ubohá tuctová malířka. Po padesáti letech marného úsilí zemřu v zapomnění.“

„Určitě to s váma nebude tak zlé. Malujete olejem?“

„Většinou akvarely. Je to nejobtížnější a nejnemilosrdnější technika. Zklamání má v sobě přímo zakořeněné. Vždycky jste snil o tom, že prorazíte v obchodování s oblečením?“

„Vůbec ne. Mám v úmyslu odjet do Hollywoodu a produkovat nezávislé filmy. Tohle je jenom drobná odbočka, abych dokázal taťkovi, že ve světě byznysu nepůjdu ke dnu jako kámen. Chci produkovat filmy, abych mohl svou přítelkyni obsazovat do hlavních rolí. Je to totiž herečka.“

„Aha. A kdepak ji máte?“

„Momentálně hraje v letním divadle na Cape. Jenom mám trochu problém zůstat s ní v kontaktu. Přes den jí vyvolávat nesmím, protože spí. Večer jí telefonovat nemůžu, dokud neskončí představení. A to je obvykle po jedenácté jejich času. A když se jí konečně dovolám, je vždycky někde mimo.“

„A dělá co?“

„Řádí s nějakým trumpeťákem. Herci často zůstávají vzhůru dlouho do noci, aby odbourali všecek ten adrenalin, co se v nich nahromadí během představení. Doufám, že nedopustí, aby si na ni ten chlap něco dovoloval. Tihle muzikanti jsou jeden vedle druhého samí děvkaři.“

„Jste zasnoubení?“

„To není momentálně úplně jasný. Na podzim se stěhuje do New Yorku, protože tam chce absolvovat nějaké konkurzy, a bůh ví, kde budu tou dobou já.“

„Můžete jí napsat dopis.“

„Netušíte, jaké dělám hrubky. A můj rukopis nikdo nepřečte, dokonce ani já.“

Jean se zvedla, aby sklidila ze stolu.

„Jako moučník jsem upekla citronový koláč – citrony jsou ze stromu za garáží.“

„Vy jste hotový zázrak, Jean. Nejlepší hospodyně, jakou jsem kdy měl.“

„A kolik jste jich vlastně zažil?“

„Poměrně dost. Máma umřela, když mi bylo osm.“

„Tak to mě mrzí. Já o maminku přišla v jedenácti.“

„To je mi líto. Váš otec se znovu oženil?“

„Trvalo to krátce a byla to dost katastrofa. Kdyby se s ní nerozvedl, určitě bych jí zakroutila krkem. A vám se dostalo požehnání nevlastní matky?“

„Ne. Jenom samé hospodyně, kuchařky a služky. I když myslím, že si táta během těch let dopřál pár diskrétních bokovek.“

„Čím se živí?“

„Vlastně ani pořádně nevím. Dřív dělal něco do akcií, ale teď pracuje většinou s obligacema. Určitě si na tom dost nahrabe, protože pořád remcá na daň z příjmu. A co váš táta?“

„Je doktor. Bydlí hned vedle, pro případ, že by se u vás projevily nějaké příznaky otravy z jídla.“

„Jo, to se šikne. A vy bydlíte taky hned vedle?“

„Bohužel ano. A pořád ve stejném pokoji už od doby, co mi byly dva roky.“

Jean umývala nádobí a já jsem se chopil utěrky.

„Mám pro vás špatnou zprávu,“ poznamenala.

„Jakou?“

„V tomhle domě není televize.“

„To je v pohodě. Vlastně na ni skoro nekoukám. Nikdy jsem si na to moc nepotrpěl. U nás na koleji byla jedna ve společné místnosti třetího ročníku, ale stejně se na ni nikdo nedíval.“

„Proč ne?“

„Protože ve stejný místnosti stál i jediný klavír na koleji. A tak z ní kluci, co dělali do hudby, furt kradli elektronky, aby je při cvičení nikdo nerušil.“

„A co teda děláte po večerech?“

„Na škole bych se šel někam pobavit. O víkendu jsme s klukama vyráželi vlakem do New Yorku. Nebo bych jel za Betty do Poughkeepsie. Co ale budu podnikat v tomhle městě, to vážně netuším. Nějaké návrhy?“

„V knihovně mají otevřeno do devíti.“

„Páni, jenom doufám, že se z takového náporu vzrušení nesložím.“

Prostudoval jsem si její rty. Rtěnka žádná, ale vyzařovala z nich mocná přitažlivost.

„Kolik místních bude stát dneska ve frontě, aby vás vytáhli někam na rande?“ vyzvídal jsem.

„Tu a tam se někdo najde.“

„Nikdo stálý?“

„Ani ne.“

„Fajn. Měli bychom někdy zaskočit do kina.“

„Nemůžu randit se svým zaměstnavatelem, pane Morane. Co by tomu řekli lidi? A navíc, vždyť jste prakticky ženatý.“

„Nic takového jsem přece neřekl.“

„V osm už s ní určitě budete plkat po telefonu.“

„Možná. A možná taky ne.“

„Hlavně nezapomínejte: dálkové hovory lezou pěkně do peněženky. Obzvlášť u člověka, který vydělává jenom dvaatřicet babek týdně.“

„Škoda že jsem si to nenechal pro sebe. Dívka by nikdy neměla vědět, kolik její nápadník vydělává.“

„Myslíte, že by si tenhle ošklivý šok měla schovat na líbánky?“

„Jo,“ mrkl jsem. „Jeden z řady.“

Do práce jsem se odvezl v sedanu Packard Super 8, který tu zůstal po strýčkovi Jonathanovi. Ohromně důstojný vůz s chromovým kormoránem na kapotě, dvěma náhradníma pneumatikama upevněnýma na boku, reflektory ve tvaru nábojnic na blatnících a úzkými zelenými proužky, které podtrhávaly sytě krémový lak karoserie. Nóbl interiér byl vybavený světle hnědým vlněným čalouněním. Motor naskočil okamžitě a auto si to na skoro dvacet let starou káru šinulo docela hladce. Když mi Jean večer předtím ukazovala háček u kuchyňských dveří, kde visely klíčky, upozornila mě, že tohle auto bývala strýcova pýcha a radost.

„Tak ho laskavě nesešrotujte,“ zdůraznila. „Je to kouzelné staré autíčko a zaslouží si, aby se s ním nakládalo s péčí.“

„Hele, není mi dvanáct, Jean. Jsem zodpovědný dospělý.“

„Hm, to doufám. Doneslo se ke mně totiž pár historek, které říkají něco jiného.“

„Nevěřte všemu, co slyšíte. Kromě toho, lidi se přece můžou změnit.“

„Občas se trochu vzpouzí, když se snažíte zařadit dvojku. Netlačte na to.“

„Budu ho hýčkat, jako bych měl pod rukama vaše něžné tělíčko.“

Tvář jí polil ruměnec. „To stačilo, vážený. Není náhodou čas, abyste si zavolal?“

Jenže když jsem se Betty dovolal, byla už zase někde v prachu. Nechal jsem její spolubydlící svoje číslo a řekl, aby poprosila Betty, ať mi brnkne na účet volaného, až se vrátí, „jedno jak bude pozdě“. Jenže telefon vůbec nezazvonil. Neměli bychom spolu začít komunikovat raději telegraficky?

Dneska mě přidělili k návrhářce madam Aransonové. Je to drobná stařenka se stříbrnými vlasy, které nosí spletené do drdolu tvrdého jako kus skály, s make-upem, s nímž by si vystačily tři průměrné ženské, přízvukem, který si vypůjčila od Grety Garbo, a fakt nepřehlédnutelným poprsím. Takového půl století zpátky musela být hotový magnet na chlapy. Dnešního dne se oblékla do přiléhavého karmínového modelu, který, podle toho co jsem viděl, nebyl pro ukiažské módní trendy zrovna typický. Posadila mě na židli vedle sebe a sevřela mi ruce v dlaních.

„Jste ohromně pohledný mladík, Colme. Kolikpak měříte?“

„Jenom chloupek pod šest stop dva palce.“

„Přes sto osmdesát pět centimetrů, to je dobře. Máte inteligentní oči a vaše brada svědčí o odhodlání. Jenže vaše vlasová linie připomíná arménského rolníka. Doporučuji selektivní elektrolýzu na spáncích.“

„No, tak k tomu nejspíš nedojde.“

„Zvažte to prosím. A teď mi ukažte chrup.“

Vycenil jsem na ni zuby.

„Výborně. Je znát, že vlastníte zubní kartáček. Spousta Američanů totiž ne, víte. Buďte prosím upřímný: líbí se vám chlapci, nebo dívky?“

„Rozhodně dívky.“

„Vytušila jsem to z vašeho oblečení. Nemáte vůbec žádný smysl pro módu.“

„Omlouvám se.“

Pokusil jsem se vyprostit ruce, ona je ale držela jako v kleštích.

„Mám vám povědět, jak to přišlo, že jsem skončila v takovémhle zapadákově?“

„Proč ne.“

„Byla jsem ještě mladá, ale na Manhattanu už si mě považovali. Vyhledávaly mě ženy s vybraným vkusem, abych je oblékala do svých jedinečných modelů. Rozumíte?“

„Dostávám se do obrazu. Tak co se stalo?“

„Zapletla jsem se do jistého tragického milostného vztahu.“

„On umřel?“

„Ne. Oženil se.“

„Aha, jasně.“

„Ono ho to totiž táhlo na dvě strany, víte.“

„Jak to?“

„Nedokázal se rozhodnout mezi mou oddanou láskou a majetkem své ženy.“

„Aha. Zdá se, že to byl tak trochu grázl.“

„Já to samozřejmě chápala. Bylo to v době velké krize a tolik lidí tehdy zoufale toužilo po pocitu jistoty. Poznal jste někdy nedostatek?“

„Nedostal jsem auto za promoci, ale namísto toho jsem vyfasoval lístek na autobus.“

„Takže jsem pochopitelně musela z New Yorku odjet.“ Naklonila se ke mně a zašeptala: „Nějakou dobu jsem na tom byla tak špatně, že jsem musela prodávat vlastní tělo. Dovedete si to představit? Od jakých hulvátů já se musela nechat osahávat! Dovolovat jim, aby do mě hrubě a neomaleně pronikali, jen abych si obstarala kousek chleba!“

Začínal se mě zmocňovat pocit, že nutně potřebujeme změnit téma. „Takže vy teď navrhujete plavky?“

„Je to můj osud a já se s ním smířila. Alespoň tímto nepatrným způsobem se snažím rozvíjet své nadání. Nu což, je načase, abyste začal s učením.“

Konečně jsem získal ruce nazpátek, protože se madam Aransonová zvedla, aby si došla pro jakési tlusté knihy plné skic. Otevřela jednu hned na první stránce. Byla tam stylizovaná kresba robustní ženy v jednoduchých jednodílných plavkách, které se rozšiřovaly v jakousi kanýrovitou sukénku.

„Jaký to na vás dělá dojem?“ vyzvídala.

„Uf, no, je to, tedy, moc hezké.“

„Ne, Colme, je to praktické. Slouží to určitému účelu. Jak důvěrně jste obeznámený s ženskou postavou?“

„Ne tolik, jak bych si přál.“

„Jste ještě mladý. A dívky jsou v dnešní době vedeny k tomu, aby vás vydráždily a pak krutě odmrštily. Takové zábrany jsou pochopitelně nepřirozené. Když jsem já byla mladá, my umělci jsme naslouchali svým pudům. Tak proč si myslíte, že se mužská móda mění tak pomalu?“

„Nemám tušení.“

„Je to proto, že mužské tělo se už ze své podstaty snáze obléká. Většina chlapů, dokonce i tady v Ukiahu, vypadá v tom, co mají na sobě, přijatelně. Vám mladíkům stačí, když si natáhnete modré džíny a triko, a ženské se můžou zbláznit. Nemám pravdu?“

„Když to říkáte.“

„Jenže my tu máme ženské tělo. A to představuje náročný oříšek. Mám vám prozradit jeden šokující fakt?“

„Proč ne.“

„Devadesát procent žen nad třicet let své tělo přímo nenávidí.“

„Fakticky?“

„A jejich odpor je zcela oprávněný. A teď si představte, že musí na pláž. A odhalit to své ohavné tělo světu. Jak myslíte, že se přitom cítí?“

„Hm, nervózně?“

„Jako na mučidlech! Co vidí v zrcadle? Špeky! Vrásky! Povislou kůži! Nechutně vyboulenou zadnici! Faldovitá stehna jako z nějaké děsivé noční můry!“

„Páni. To je asi zlý, co?“

„Horší, než si vy s tím plochým břichem a širokými rameny a kouzelnou prdelkou vůbec dokážete představit. Ale i takové ženy potřebují sehnat plavky. Co je tedy cílem mých návrhů?“

„Kamufláž?“

„Přesně tak! Výrazné vzory, které odvedou pozornost! Nenápadná sukénka, diskrétně nařasená, aby zakryla široké pozadí. Možná kousek krajky kolem výstřihu, aby vnesl náznak mládí do míst, kam čas nenávratně vepsal věk. A často také říza či sukně ze stejného materiálu, které co nejrychleji zahalí ten děsivý zjev.“

„Dobrá práce.“

„Jenže to stojíme teprve na počátku naší strastiplné cesty. Je tady další problematický fakt: každé ženské tělo je jiné. Můžeme ale vyrábět nekonečné množství velikostí? Nikoli. Malá žena s velkým poprsím a bez boků i vysoká žena s plochým hrudníkem a rozložitým zadkem si musí najít vhodné plavky ve stejném regálu.“

„Copak to vůbec jde?“

„Jde to pouze v případě, že je návrhář nadán skutečnou genialitou! Tak, teď už dokážete patřičně ocenit mou práci?“

„Oceňuji, madam Aransonová. Jak vidím, jste klíčovou osobou pro fungování celé téhle firmy.“

„Ach. Jste inteligentní hoch. Hned jsem si to myslela. Ne jako ten neřád Slivmank, který se rozhodl mě sabotovat na každém kroku. Ono není divu, víte, protože než váš strýc zemřel, byl jenom prodejní ředitel. O stylu a módě nemá ani ponětí. Udělal by líp, kdyby řídil prasečí farmu někde ve Fresnu. Vyjádřila jsem se jasně?“

„Naprosto jasně.“

„Takže musíme co nejdříve naplánovat převrat. Toho lotra Slivmanka je třeba sesadit a poslat zpátky k těm jeho sčítacím strojům!“

Po obědě mi madam Aransonová dala za úkol prohlédnut si stará čísla časopisů Vogue a Harper’s Bazaar. Mělo mi to prý pomoci do sebe nasát samotného „ducha módy“. Tyhle časopisy k mé obvyklé četbě rozhodně nepatřily. Modelky v reklamách a na fotkách byly opravdu nádherné, ale určitě nešlo o dívky, které byste s chutí pozvali do kina. Spousta jich byla polonahá, zahalená jen do spodního prádla stěží postřehnutelného pouhým okem. Člověk si až říká, jestli jim není trochu trapná představa, že by je takhle třeba mohli vidět kluci, se kterými chodily na střední, a pořádně se pobavit na jejich účet.

Obzvláštní pozornost jsem pochopitelně věnoval plavkám, z nichž žádné ani zdaleka nepřipomínaly produkci Decentní dámy. Upřímně řečeno, některé ty pózy mě rozdráždily víc, než by bylo zdrávo, a jen ještě posílily můj smutek nad odloučením od Betty. Ne že by mi snad Betty nějaké důvěrnosti dovolila. Nebyla ten typ. Přes první metu jsme se ovšem zdárně dostali.

Část plavek v časopisech spadala do kategorie takových těch módních dvoudílných modelů, které odhalovaly zrakům veřejnosti nekontroverzní části trupu. Šlo o pozitivní vývoj, kterého by mohla Decentní dáma dosáhnout někdy kolem roku 2003, tedy za předpokladu, že se toho někdo z nás dožije.

Bylo to docela poučné zaměstnání a aspoň mě udržovalo v bezpečné vzdálenosti od děsivých šicích strojů, ale popravdě řečeno bych dal spíš přednost Sports Illustrated nebo Road & Track.

Cestou domů jsem zastavil na benzince, abych doplnil nádrž packardu. Vyšlo mě to skoro na tři dolary. Vozit se v tomhle nóbl fáru bude nejspíš dost náročný na finance. Umaštěný chlápek, který mi umyl čelní sklo a zkontroloval olej, to auto dobře znal.

„Vy musíte bejt synovec starýho Morana.“

„Přesně tak.“

„To teď nejspíš makáte v tom podniku na babský plavky.“ Pronesl to s nezastíraným posměchem.

„Co na to říct, pořád lepší než vydělávat si na živobytí tankováním benzinu,“ odsekl jsem přezíravě, než jsem znovu dupl na plyn.

Když jsem se vrátil domů, moje rozkošná hospodyně Jean už měla kuře v troubě. Kuchyňský stůl, jak jsem s potěšením zaznamenal, byl prostřený pro dva. A taky použila rtěnku a možná i pár kapek parfému.

„Vypadáte, jako byste vypadla ze stránek Vogue,“ prohodil jsem. Dalo mi dost práce, abych odolal nutkání sevřít ji v náručí.

„Co vy víte o Vogue?“

„Náhodou mám dokonalý přehled. Pročítal jsem ten časopis celé odpoledne.“

„Ale? Snad jste si nezašel do kadeřnictví?“

„Jednalo se čistě o faktografický průzkum pro pracovní účely. Nevěřila byste, co všechno jsem se dozvěděl o spodním prádle.“

„Tak tyhle informace si můžete klidně nechat pro sebe. Jaký máte názor na omáčku?“

„Kuře je bez ní jako nahé.“

„Dobře. Večeře se o pět minut opozdí, než zahustím šťávu.“

V zásuvce jsem našel otvírák a vytáhl plechovku piva. Byla to nějaká značka ze západního pobřeží, o které jsem jaktěživ neslyšel. Nabídl jsem jedno i paní domu, ale odmítla.

„Je víkend, děvče. Čas se trochu uvolnit!“

„A vy máte za sebou přímo vyčerpávající týden v solných dolech, Colme. Celé dva dny.“

„Mně to chvílemi připadalo jako věčnost. Chyběla jste mi.“

„Pokračujte v takovýchhle řečech, a budete stolovat v jídelně.“

Kuře k večeři bylo skvělé, přesně jak jsem tušil. Některé holky na to zkrátka mají buňky. Jako moučník se podával třešňový nákyp. Zatímco jsem se jím ládoval, položil jsem Jean zásadní otázku.

„Myslíte, že mám linii vlasů moc nízko?“

„Moc nízko na co?“

„Já nevím. Madam Aransonová si myslí, že bych si ji měl nechat upravit elektrolýzou.“

„Madam Aransonové šplouchá na maják. Myslím, že její kosmetické rady můžete s klidným svědomím ignorovat.“

„To jsem měl stejně v plánu. Když už je řeč o plánech, všiml jsem si, že dávají ještě týden ‚Peyton Place‘. Napadlo mě, že bych na to zítra večer zašel. Možná byste nebyla proti jít do kina se mnou a popřípadě se i usadit v mém bezprostředním sousedství.“

„A kdo by platil můj lístek?“

„V tomhle bodě jsem přístupný vyjednávání. Potom bychom mohli zajít něco zakousnout. Takže byste mi nemusela vařit večeři.“

„V sobotu vám večeři tak jako tak nevařím. Ten den mám volno.“

„Aha, dobře. Nějak to vydržím.“

„S tím kinem by to nejspíš šlo, pokud si budeme platit každý sám za sebe a nebude to opravdové rande. Žádné osahávání v kině ani jinde.“

„Jasně. Jako dvě jeptišky na výletě.“

„Pochybuju, že by si dvě jeptišky vyrazily na ‚Peyton Place‘. Slyšela jsem, že je to na Ukiah dost peprné.“

„Pokud by nepřístojnosti překročily snesitelnou míru, vždycky můžeme kino pohoršeně opustit.“

Telefon vedle mé postele zazvonil v sobotu velice brzy ráno. Zašátral jsem rukou po sluchátku.

„Mám tady osobní hovor pro pana Colma Morana,“ oznámila operátorka.

„Já jsem Colm,“ řekl jsem. „Betty, to jsi ty? Proč mi nebereš telefon?“

„Tak takové záhady osvětlit nedokážu,“ odpověděl stařešina.

„Ahoj, tati,“ zívl jsem. „Víš, že tady máme hlubokou noc?“

„Pokud dobře počítám, tak to dělá osm hodin dvanáct minut vašeho času. Jak si tam vedeš?“

„Dobře. Dědek Slivmank vyhrožuje, že mě šoupne za šicí stroj.“

„Moudrý kapitán dokáže zvládnout každou práci na lodi.“

„Budu to mít na paměti, pokud se někdy rozhodnu nastoupit k námořnictvu. Plat je přímo hanebný, ale to ty nejspíš víš.“

„Ale ubytování a stravu máš zajištěné. Třicet dva dolarů v hotovosti na ruku každý pátek jen na hlouposti je skvělá sumička.“

„Byla, v roce devatenáct set dvanáct. Máš ještě něco na srdci, tati? Vím, že dálkové hovory nerad protahuješ víc, než je nezbytně nutné.“

„Jenom se snažím zjistit, jak se ti tam daří, synu. Zřejmě se aklimatizuješ bez větších problémů. Pokračuj v dobrém díle. Sbohem.“

A stařešina zavěsil. Kéž by to tak byla Betty, kdo mě vyrušil ze spánku.

Trochu jsem pátral po domě a v šatníku hostinského pokoje našel kufříkový psací stroj. A tak jsem se k němu posadil a naťukal dopis Betty. Psal jsem, jak hrozně mi chybí a jaké si o ni dělám starosti, když se mi vůbec neozývá. Požádal jsem ji, aby mi co nejdříve zavolala na účet volaného. Uvedl jsem své číslo domů a taky do práce. V zásuvce jsem našel třícentovou známku, nalepil ji na obálku a tu pak vhodil do poštovní schránky na rohu. Začínalo se mne zmocňovat jisté podezření, že mě tímhle způsobem trestá za to, že jsem odcestoval na opačný konec kontinentu – jako bych snad měl na výběr.

Ukiah se možná nachází milion kilometrů za hranicí země nikoho, ale aspoň je tu příjemné počasí. Co jsem přijel, zažívám tu jen samé teplé slunečné dny. Doslechl jsem se, že tady v létě skoro vůbec neprší. Vytáhl jsem zahradní hadici a umyl velkého packarda. Jsem rád, že má aspoň světlý lak. Jinak bych měl pokaždé, když s ním někam vyrazím, pocit, že jedu v čele pohřebního průvodu. K chlapovi mého věku se packard fakt moc nehodí, je to spíš takové klasicky důchodcovské vozítko.

Hrozná škoda, že tu obrovskou továrnu na packardy v Detroitu nedávno zavřeli. Sloučili je se studebakery a teď ta společnost vyrábí v South Bend „packardizovanou“ verzi stuďáků. Z prodejních čísel, co jsem viděl, to se zapřisáhlýma řidičema packardů zas tak žhavý nejspíš nebude. Až začnu produkovat filmové hity, budu si kupovat auta jen od menších společností – už proto, abych svou troškou pomohl zabránit tomu, že General Motors ovládne celý svět. Už teď si přivlastnili víc jak půlku trhu a kdejaká bábrle si vozí zadek v chevroletu. Některou tu frajerskou corvettu od GM bych ale nejspíš neodmítl, kdyby přede mě tatík položil klíčky. To je aspoň auto pro mladý.

Za dobu, co jsme čekali ve frontě před kinem na lístky, pozdravili moji společnici hned tři chlapi, kteří procházeli kolem.

„To se znáte v tomhle městě s každým?“ zeptal jsem se Jean.

„Pokud jste si nevšiml, tohle je malé město. S těma klukama jsem vyrůstala. A nestůjte tak blízko. Lidi si budou myslet, že jsme tu spolu.“

„Úžasně voníte. Jako celý záhon růží.“

„Náhodou mám růže ráda. Šplíchla jsem na sebe trochu růžové vody, ale ne kvůli vám.“

„Pokusím se ve vaší blízkosti nedýchat.“

Film nebyl až takový odvaz, jak slibovala reklama. Pochybuju, že by pohoršené jeptišky při jeho promítání houfně opouštěly sál. Byla tam jedna scéna s koupáním bez plavek, ale nic neukázali – na to už dohlídl hollywoodský Produkční kodex. V New Havenu jsem před pár měsíci viděl italský biják, ve kterém vystupovala holka nahoře bez. Odhalené bradavky a vůbec. Hollywood by se pochopitelně k ničemu tak odvážnému jaktěživ nerozhoupal. Katolická církev a další hlídací psi morálky by se okamžitě s křikem dožadovali hlavy producenta odpovědného za podobnou nestoudnost. Takže film „Peyton Place“ byl docela zklamání, ale zato se mi fakticky líbila Hope Langeová, která mi hodně připomínala Betty. Obě jsou to úchvatné blondýny. A v pokladnách si film vedl přímo fantasticky. Taky bych potřeboval takový hit.

Pozdě večer toho v centru Ukiahu moc otevřeného není, takže jsme zamířili do jedné hamburgrárny na Redwood Highway. Posadili jsme se k pultu, protože kdybychom si dřepli do boxu, ještě by si to někdo mohl vykládat tak, že jsme spolu na rande.

Když jsme si objednali, zeptala se Jean, co jsem měl k obědu.

„Zbytek vašeho skvělého kuřete a šťouchaných brambor.“

„Ohřál jste si aspoň něco z toho?“

„Ne, nevadí mi jíst to za studena. Akorát omáčka trochu zrosolovatěla.“

Jean si povzdechla. „Kdyby záleželo jenom na chlapech, ještě pořád bychom žili v jeskyních.“

„Nebyl bych proti, pokud byste v té jeskyni žila se mnou.“

„A kam byste vrazil Betty? Do sousední jeskyně?“

„Nemluvme o ní. Kdy uvidím nějaké vaše obrazy?“

„Nejspíš nikdy.“

„To není fér. Chystal jsem se, že vám ukážu první plavky, které navrhnu.“

„Mohl byste se mi v nich předvést. To by se mi líbilo.“

„Chci si prohlédnout vaše umělecké výtvory.“

„Proč?“

„Protože vím určitě, že vaše věci jsou skvělé.“

„Váš optimismus není na místě. Ujišťuji vás, že nejsem nijak zvlášť talentovaná.“

„Sakra, Jean, netrpíte vy náhodou tak trochu komplexem méněcennosti?“

„Ne, Colme, prostě jenom dokážu poznat dobrou práci, když ji vidím. A ve svém případě jsem zatím nic takového ani nezahlídla. Jistě, trochu se zlepšuju. Ve většině případů ale barvy prostě jen leží na papíře a marně lapají po dechu. Na co koukáte?“

„Na vás. Takhle zblízka jste daleko hezčí.“

„Hoďte zpátečku, vážený. Tohle není žádné rande, zapomněl jste?“

„A proč by to nemohlo být rande?“

„Protože nejste volný. A nejspíš se tu moc dlouho nezdržíte.“

„Madam Aransonová říká, že umělci by měli naslouchat svým pudům.“

„Potom bych vám doporučila, abyste pozval na rande radši ji. Nejspíš zrovna v tuhle chvíli čeká na vaše zavolání.“

Večer byl ještě vlahý, když jsme se courali do kopce k naší ulici. Toužil jsem se jí dotknout, aspoň ji chytit za ruku, ale měl jsem dost rozumu, abych to ani nezkoušel. Cestou jsme si povídali o všem možném a k jejich domu jsme dorazili až moc brzy. Byl to taky bungalov, ale namísto dřevěných šindelů ho zdobilo štukování.

„Jsem ráda, že se naše cesty takhle zkřížily, pane Morane.“

„Ano, Jean, bylo to moc fajn potkat se s vámi v kině. A jaká náhoda, že jsme na sebe narazili i v té restauraci.“

„Dobrou noc, pane Morane.“

„Dobrou noc, slečno Vallandová. Brzy se zase uvidíme.“

Jak kruté, že mi osud upřel potěšení polibku na rozloučenou.

Později, když už jsem se chystal do postele, mi zavolala moje dívka.

„Ahoj, Colmíku! Jak to, že ses mi tak dlouho neozval? Docela jsi na mě zapomněl?“

„Betty, telefonuju ti prakticky nonstop. Nedorazily k tobě moje vzkazy?“

„Ále, je to tady hotový blázinec. Prostě šílené! Poštou jsem ti poslala malé překvapení. Hádej, co je nového, miláčku?“

„Copak?“

„Budeme tady teď hrát ‚Jen o chlup‘ a já dostala roli Sabiny. Je to hlavní role! Hádej, kdo ji představoval na Broadwayi?“

„Kdo?“

„Samotná Tallulah Bankheadová a pak Miriam Hopkinsová! Jimmie říká, že možná přijedou hledači talentů z New Yorku.“

„Kdo je Jimmy?“

„Takový úžasně talentovaný režisér. Svoji práci přímo zbožňuje.“

„To je ohromný. Hrozně jsi mi chyběla a –“

„Už musím jít, Colmíku. Naše parta už vyráží. A zkus se aspoň občas ozvat! Měj se, lásko!“

Buď se přerušilo spojení, nebo zavěsila. Poněkud krátká konverzace, ale stejně bylo skvělé ji konečně znovu slyšet. Z toho, co říkala, jsem usoudil, že prožívá podstatně inspirativnější léto než já. Chovala se bezpochyby přátelsky, takže se jí po mně alespoň trochu stýskat muselo.

Když jsem se ráno vypotácel z ložnice, Jean vysávala koberec v obýváku. Sehnul jsem se a vytáhl zástrčku.

„Sakra, ten krám dělá takovej kravál, že by probudil mrtvýho. Co to pohání – leteckej motor?“

„Kravál dělá, ale vysává mizerně. Vy jste se neoholil.“

„V Yale se člověk v neděli většinou neholí.“

„Jenže vaše dny na vysoké už jsou nenávratně pryč, pane Morane.“

„Ani mi to nepřipomínejte. Byly to čtyři úžasné roky. Až na tu spoustu studia. Děsná otrava.“

„Co jsem slyšela, tak jste tomu stejně moc nedal.“

„Bože, vy dokážete být takhle po ránu fakt roztomilá.“

„Měla jsem za to, že se tady bavíme o vysávání.“

„Ne, tématem našeho hovoru byly moje hygienické návyky a vaše roztomilé chování. Co podnikneme dneska?“

„Až skončím s touhle otročinou pro vás, půjdu si sama skicovat k řece.“

„Fajn. Přidám se k vám.“

„Nejste zvaný.“

„Naštěstí nepatřím k těm, kdo trvají na formalitách.“

K řece jsme jeli v Jeanině volkswagenu brouk. Je to takové zvláštní autíčko, které se k nám začalo dovážet ze západního Německa. Vypadá trochu jako zakrslý nemanželský potomek plymouthu ze sedmatřicátého. Malinkatý motor a velice strohý interiér, ale koneckonců co čekat od Němců, vždyť prohráli válku. Jean povídala, že si to auto koupila, protože bylo „hezounké a laciné“.

„Víte, váš motor dělá takový randál, protože mu chybí chladicí prostor, který by tlumil hluk rozvodového řetězu,“ poznamenal jsem. Musel jsem mluvit dost hlasitě, abych přehlušil ten řev.

„Jak to víte?“ zeptala se.

„Protože pokud nejsem zrovna ponořený do studia Vogue, rád čtu motoristické časopisy. Za ty prachy, co jste utratila za tenhle cizácký stroj, jste si mohla koupit slušnou americkou ojetinu.“

„Jenže já nechtěla ojetinu. Kdo by stál o problémové auto, které někdo jiný odložil?“

„Ale ne, je docela fajn,“ zalhal jsem. „Nepochybuju, že tenhle vůz dokonale vyhovuje vašim potřebám.“

„Já svoje autíčko miluju,“ prohlásila zarputile. „Má charakter.“

„Jo, to teda má.“

„Když přijde na auta, vy chlapi se chováte tak povýšeně. Dost mi to leze na nervy. Vím určitě, že tenhle brouk si získá ohromnou popularitu.“

„Možná máte pravdu,“ zalhal jsem znovu.

Řeka, které dali jméno Ruská, nebyla nic moc: jenom ospalý potůček, který se líně vlekl štěrkovitým korytem. Břehy byly hustě zarostlé, jen tu a tam prosvětlené záplatami slunečních paprsků, které se prodraly skrz stromy na mýtinách. Jean tvrdila, že v zimě působí řeka daleko lepším dojmem a v deštivých letech se dokonce často rozvodní.

„Je to tady hezké,“ prohlásil jsem. „Žijete na ohromně malebném místě.“

„Měl byste to tady vidět na jaře, když v sadech rozkvetou švestky a hrušně. Pak se celé údolí promění v hotové nebe na zemi. Ale tou dobou už budete nejspíš pryč.“

„Proč mě odsud pořád vyháníte, když jsem se tu ještě ani nestihl pořádně usadit? Co kdybyste se svlíkla a já nakreslil váš akt?“

„O tom si můžete nechat tak akorát zdát, vážený. Chystám se kreslit řeku. Chcete se ke mně přidat?“

„Jasně. Zkusím to.“

Jean mi půjčila skicák a pár barevných tužek. Usadili jsme se na břehu řeky a dali se do díla. Po chvíli mi nahlédla přes rameno na výkres.

„Vy podvodníku!“ vykřikla. „Proč jste mi neřekl, že umíte malovat?“

„Dobrá, absolvoval jsem na střední pár hodin kreslení. To je toho. Nejsem žádný Rembrandt.“

„Jste dobrý! Přesně jste zachytil to světlo.“

„Moje máma byla malířka. Měla fakticky talent.“

„Jak vlastně vaše maminka umřela, pokud tedy nevadí, že se ptám?“

„Byla to taková dost bizarní nehoda. Stalo se to v New Yorku během hrozně mrazivé zimy. Z jedné budovy se pod vahou ledu zřítila část kamenného parapetu. Ani nevěděla, že ji vůbec něco trefilo.“

„To je hrozné. Jak jste se s tím vyrovnal?“

„Jak se s tím má dítě vyrovnat? Prostě jsem dál chodil do školy a snažil se na to nemyslet. My Moranové jsme od přírody hodně stoičtí.“

„Žádný osmiletý kluk není stoik.“

„Já byl. Jak umřela vaše maminka?“

„Onemocněla. Na rakovinu. Chřadla dlouho a pomalu. Takže jsem měla možnost zvyknout si na představu, že nás nakonec opustí. I tak tu po jejím odchodu zůstala velice dlouho děsivá prázdnota.“

„To mě mrzí. Muselo být peklo sledovat, jak se trápí. No nic, teď je řada na vás, abyste mi ukázala svůj obrázek.“

Natáhla ke mně ruku se svým skicákem. Byla to úžasná kresba, která hladce zašlapala moji mazanici hluboko do prachu zapomnění.

„Nádhera,“ prohlásil jsem. „Připomeňte mi, abych už nikdy nebral do ruky tužku.“

„Nedělejte z toho soutěž, Colme. Na světě je spousta místa pro další dva těžce se protloukající čmáraly. Až na to, že vy byste mohl být skvělý, kdybyste se tomu pořádně věnoval. Máte nadání.“

„Jsem na poli umění pouhý příštipkář a vy to dobře víte. Co máte v tom košíku?“

„Vzala jsem s sebou pár sendvičů a nějaké ovoce. A taky kousek citronového koláče. Aby ale bylo jasno, tohle není žádný piknik.“

„Aha, a co to teda je?“

„Jen něco malého k zakousnutí, abychom neumřeli hlady.“

„A co jestli hladovím po vás?“

„Potom nejspíš žádný oběd nedostanete. A navrch vás čeká velmi dlouhá pěší túra zpátky domů.“

Koupání naostro ze včerejšího filmu jsme bohužel nenapodobili, šaty jsme si nechali na sobě a v chladné vodě smočili jen bosé nohy.

Po „nepikniku“ jsme se oba položili do stínu a trochu si zdřímli. Probudil mě brouk, který mi lezl po límci košile. Když jsem otevřel oči, opírala se Jean o strom a hleděla na mě.

„Na co myslíte?“ zeptal jsem se a poškrábal se na krku.

„Na nic, s čím bych se chtěla svěřit zrovna vám, pane Morane.“

„Uvědomujete si, že teď můžu klidně všude vykládat, že jsem s váma spal?“

„Jenom ve velice úzkém významu toho slova. A já bych to na vašem místě do světa moc nevytrubovala. Moje pověst je dostatečně ohrožená už jen tím, že se nechávám vidět ve vaší společnosti.“

„Jsem úctyhodný podnikatel.“

„Náš vztah by měl zůstat čistě pracovní. Nezapomeňte: trávím spoustu času ve vašem domě.“

„Ne dost, pokud vás zajímá můj názor – hlavně v noci.“

„Nejvyšší část vyrazit domů. Určitě chcete večeři.“

„Je nějaká šance, že bych vás mohl napřed políbit?“

„Absolutně nulová.“

V pondělí ráno si pro mě madam Aransonová nachystala překvapení.

„Jak by se vám líbilo okouknout naši kolekci pro rok 1958?“ zeptala se.

„Nic by mi neudělalo větší radost,“ zalhal jsem.

Madam Aransonová teatrálně rozrazila dveře a za nimi stála naše oplácaná sekretářka slečna Pageová v sytě fialových plavkách. Byl to docela šok, spatřit tolik odhaleného masa přímo v kanceláři. K nahotě měla daleko, ale stejně jsem měl masité kontury jejího těla jako na talíři. Nohy měla úplně holé a výstřih plavek se strmě nořil do netušených hlubin. Stála zcela bez hnutí, zatímco naše návrhářka popotahovala za elastickou látku na různých místech.

„Tak co na to říkáte, Colme?“ vyzvídala.

„Velice, ehm, pozoruhodné.“

Madam Aransonová nadzvedla slečně Pageové poprsí. „Nemyslíte, že by živůtek potřeboval ještě trochu vyztužit?“

„To vážně nedokážu říct,“ vypravil jsem ze sebe ztěžka.

„Jen se neostýchejte. Sáhněte si sám,“ prohlásila, popadla mě za ruku a položila ji na kypré levé ňadro naší modelky.

„Promiňte, slečno Pageová,“ řekl jsem celý rudý ve tváři.

„Mně to nevadí, pane Morane. Dělat zkušební modelku patří k mé práci. Můžete se mě dotýkat, kde chcete.“

Kdybych tak tahle magická slova slyšel od Betty. (Nebo Jean.)

Madam Aransonová mi nedala pokoj, dokud jsem si opravdu pořádně neohmatal, jak plavky sedí, přičemž jsem se dotýkal slečny Pageové na řadě velice intimních míst. Být naše sekretářka o dvacet let mladší, možná by mne samotného uvedla do trapné situace nechtěná fyziologická reakce.

„Teď se kouknem na tyhle,“ prohlásila madam Aransonová a podala naší modelce světle žlutý model.

Slečna Pageová se bez sebemenšího zaváhání vykroutila z prvních plavek a klidně se nasoukala do druhých, kteréžto úkony proložila kratičkým mezivládím naprosté nahoty.

Najednou už mi to podnikání s plavkami nepřipadalo až tak nudné, jak jsem se zkraje domníval.

Abych si obohatil znalosti ženského těla, předala mě madam Aransonová Veře Schallové, naší textilní výtvarnici. V její stísněné kanceláři stálo na kovových stojanech seřazeno půl tuctu bezhlavých figurín. Vera byla drobná starší žena s brutálně vyškubaným obočím a mužsky vyhlížejícími brýlemi s kostěnými obroučkami, které působily na jejím obličeji až příliš masivním dojmem. K levému zápěstí měla přivázanou sametovou podušku ježící se špendlíky.

„Co si myslíte o carevně?“ zeptala se.

„Madam Aransonové? Uf, připadá mi velice kompetentní.“

„Aha, to myslíte naprosto vážně, ano?“

„Jak jsem pochopil, je to dost ošemetný problém navrhnout plavky tak, aby seděly na všechny postavy a velikosti.“

„To máte svatou pravdu, pane Morane. Proto naše návrhářská královna přenechává tenhle úkol mně.“

„Fakticky?“

„Co vlastně dělá? Načmárá nějaký vágní obrázek, přilípne k němu vzorek látky a celý ten brajgl mi hodí na stůl. A pak si jde klidně flirtovat se Slivmankem.“

„Ale to ne, já bych řekl, že ho nesnáší.“

„Z toho je znát, jak málo toho víte, chlapče. Když mu umřela manželka, mohla se strhat, aby se stala další paní Slivmankovou. Akorát že on se jí do návnady nezakousl. Slyšela jsem, že jste si pěkně osahal slečnu Pageovou.“

„Bylo to čistě z profesionálních důvodů.“

„Dobře, tak jaký je rozdíl mezi slečnou Pageovou a touhle látkou?“

Vera mi strčila pod nos květinový vzor, ze kterého by člověka rozbolely oči.

„Slečna Pageová na dotyk hřeje a dýchá?“

„To byste vy měl vědět nejlíp. Ne, tahle látka je plochá a k tomu má slečna Pageová sakra daleko. Chápete, v čem je problém?“

„Myslím, že jo. Člověk musí tu látku vytvarovat, aby odpovídala záludným křivkám trojrozměrného těla.“

„Přesně tak. Na muže jste vcelku bystrý. A to právě dělám já. Nastříhám a nařasím látku tak, aby seděla na tělo. Potom musím vytvořit střihy pro všechny velikosti, které vyrábíme. Nepřipadá vám to jako náročná výzva?“

„Rozhodně ano.“

„A dál je to ještě horší. Většina naší konkurence vyrábí plavky v půltuctu velikostí. My jich zpravidla vytváříme deset a občas i tucet.“

„Proč tolik?“

„Protože se snažíme, aby sedly objemnějším dámám i těm opravdu hodně mohutným. Většina výrobců se o to ani nepokouší. Aspoň že dneska už máme k dispozici docela slušné elastické syntetické materiály. Když jsem byla ve vašem věku, chodily jsme na pláž ve vlněných úpletech. Za sucha to kousalo a za mokra studilo a kousalo. A navíc trvalo snad týden, než to uschlo. Tušíte vůbec, co všechno se může člověku stát, když se povaluje v mokrých plavkách?“

„Kůže se mu zmačká a zkrabatí?“

„Přesně tak, a navíc si může uhnat pěkně bolestivou infekci močového měchýře. Děkujte bohu, že jste chlap.“

„To dělám. Každý den.“

Když jsem se vrátil domů, vonělo to v kuchyni po italském jídle.

„Ahoj, miláčku. Jsem doma!“ zavolal jsem.

Žádná odpověď. Vešel jsem do obývacího pokoje a tam stála Jean s jakýmsi distingovaně vyhlížejícím postarším gentlemanem. Jean se červenala a on na mě zíral upřeným pohledem zpod zvednutého obočí.

„Tati, tohle je pan Moran,“ představila mě.

„Těší mě, doktore Vallande,“ řekl jsem a natáhl k němu ruku. Váhavě mi jí potřásl. „Asi bych měl vysvětlit, že ten pozdrav byl myšlený jen v žertu. Jean mi vaří večeře, takže mi tím vlastně nahrazuje manželku. Dělal jsem si legraci.“

„A v čem ještě vám nahrazuje manželku?“ zeptal se.

„Absolutně v ničem, to vás ujišťuji. Máte úžasnou dceru.“

„To já dobře vím,“ odpověděl. „Na pohřbu jsem se setkal s vaším otcem. Nemluvil o vás zrovna s uznáním. A ani váš strýc dvakrát neplýtval chválou.“

„Teď už jsem z toho trochu vyrostl. Dodělal jsem vysokou.“

„Pochopil jsem. Bydlel jsem vedle vašeho strýce skoro dvacet let. Jonathan byl skutečně velice solidní a řádný muž. Své podnikání bral vážně a o své zaměstnance dobře pečoval, protože věděl, že na něm závisí jejich existence.“

„Ano, o svém strýci jsem slyšel jen samou chválu. Velice rád bych se mu někdy vyrovnal, pokud to bude v mých silách.“

„To rád slyším. Nuže, nechám vás, ať se můžete v klidu navečeřet. Ale nezapomínejte, Jean je můj miláček, ne váš.“

„Ano, pane. Naprosto chápu. Ještě jednou se omlouvám.“

Jean ho políbila, a když se za ním zavřely dveře, obrátila se ke mně.

„Tentokrát jste to vážně pohnojil.“

„Nechápu, proč bych vám nemohl říkat miláčku. Miláček značí, že jste mi milá, a vy mi milá určitě jste.“

Zhluboka si povzdechla.

„Tak co je k večeři, drahá? Voní to úžasně.“

„Lasagne. A ještě jednou se na mě vytasíte s takovou drzostí, vážený, a budou vás muset seškrabávat ze zdi.“

V návalu kajícnosti jsem se Jean při večeři přiznal, že jsem celé dopoledne očumoval a osahával naši sekretářku slečnu Pageovou.

„A jak moc byla nahá?“ zeptala se zděšeně.

„Chvílemi jak ji pánbůh stvořil. Vybavilo se mi slovo rubensovský. Ale vždyť to vlastně není žádný rozdíl oproti lekcím malování živých modelů, co jste měli na výtvarné škole.“

„Já mám pocit, že ano. My jsme modely jenom kreslili, rozhodně jsme nechodili až k nim a neosahávali je.“

„Řekl bych, že slepí studenti nejspíš museli.“

„Tolik slepých malířů zas u nás na škole nebylo. Třeba vás tenhle nový pracovní požitek přesvědčí, abyste se tolik nezabýval myšlenkami na odjezd.“

„Spíš to ve mně budí potřebu najmout mladší a hezčí sekretářku a modelku. Nechtěla byste změnit zaměstnání?“

„Neumím psát na stroji.“

„To bych byl ochotný přehlídnout.“

„Potřebujete si poněkud rozšířit pole zájmů, pane Morane. Měl byste si najít i jiného koníčka než jen svádět svoji hospodyni.“

Dneska ráno další sezení s naší textilní výtvarnicí Verou. Díval jsem se, jak vystřihuje jednotlivé díly z hedvábného papíru a špendlí je na figurínu. Neuvěřitelně náročná a jednotvárná práce. Naštěstí ode mě nechtěla, abych jí pomáhal. Povídala, že krejčovina je umění, jehož ovládnutí vyžaduje dlouhá léta, a jen pár lidí si ho osvojí tak mistrovsky jako ona.

„Tohle není jako návrhářství,“ prohlásila. „K tomu vám stačí vědět, za který konec se drží tužka.“

„Chápu, Vero. Jste klíčovou osobou pro fungování celé téhle firmy.“

„Je hezké, když se člověk dočká trochy uznání, Colme. Nečekám ale, že by se nějaké módní časopisy rozplývaly nad génii mojí profese.“

Vycítil jsem z toho jistou zatrpklost nad všeobecným přehlížením textilních výtvarnic. Je pravda, že o samotné existenci tohoto řemesla jsem neměl ještě před pár dny ani tušení.

Po obědě mě předala paní Moně Bramleyové, naší střihačce. Byla to podsaditá žena, jejíž ohnivě rudé vlasy poněkud neladily s jinak babičkovským vzhledem. Její práce spočívala v tom, že vždycky přiložila každou sadu střihů na několik vrstev látky a vyřezávala z nich jednotlivé díly za pomoci vibrujícího vertikálně posazeného nože.

„Vypadá to docela jednoduše, co, pane Morane?“

„Vlastně ani ne. A říkejte mi prosím Colme.“

„Právě tady ve střihačské dílně se rozhoduje, jestli společnost vykáže nebo nevykáže zisk.“

„Fakticky?“

„Dobrý střihač rozloží střihy tak, aby minimalizoval odpad. Tímhle způsobem můžete ze stejné metráže získat až o padesát procent víc výrobků. A to je čistý zisk, který vám zůstane v kapse.“

„To je ohromující.“

„Taky si musíte ohlídat natočení látky. U spousty textilií je potřeba, aby vzor na látce zapadal určitým způsobem do střihu. Docela oříšek, abyste věděl.“

„Vypadá to na pořádnou fušku.“

„Občas musím střih maličko poupravit, abych všecko pěkně skloubila dohromady. Nebo provedu pár změn, aby se daly díly snadněji sešít nebo lépe odpovídaly velikosti. To ale dělám jen v případě, když si myslím, že se tím zlepší vzhled plavek. V některých ohledech jsem vlastně taková návrhářka poslední záchrany.“

„Jak tak na to koukám, jste klíčovou osobou pro fungování celé téhle firmy.“

„To vykládejte Slivmankovi. Baba Aransonová ho má tak omotaného kolem malíčku, až ho přesvědčila, že jsme tu kromě ní jen samí nemytí burani.“

„Určitě si vašeho přínosu cení – stejně jako já.“

Dneska Mona vyřezávala pravidelné čtverce o straně dvaadvaceti centimetrů ze zelenohnědé látky utkané do jakéhosi vaflového vzoru. Nebylo mi úplně jasné, jak by se z těchhle čtverečků daly ušít rukavice nebo plavky.

„Slivmank udělal s touhle látkou vážně skvělý kšeft,“ poznamenala. „Koupil toho za pár šupů plný náklaďák. Akorát se tak divně leskne, když zvlhne. Když se v tom ženská vynoří z jezera nebo z bazénu, vypadá jak přerostlá ještěrka. Byl to vážně propadák.“

„Tak co s tím teda provádíme?“

„To bych vám neměla říkat. Je to tak trochu překvapení. Dobře, Colme, teď je řada na vás.“

Nůž vrnivě projížděl tlustými vrstvami látky skoro jako nic. Jenomže se bez ustání pokoušel sjet ze správné linie. A navíc, pokud si člověk nedával bacha, mohl ostřím snadno najet na elektrickou šňůru – přeříznout ji a při troše smůly se ještě nechat uškvařit elektřinou.

„Už se do toho pomalu dostáváte,“ povzbuzovala mě Mona. „Myslím, že máte talent.“

„Práce s nožem, to bylo vždycky moje. Co se stane, když vám ostří zajede do ruky?“

„Tak to byste pak měl radši doufat, že se vyznačujete schopností samodorůstání prstů.“

Jean, která už se činila u sporáku, mi oznámila, že dnes je k večeři casserole se šunkou a bramborami.

„To zní skvěle,“ poznamenal jsem a zavěsil klíčky od packarda na háček.

„V poště vám přišel balíček.“

„Ale? Kde je?“

„Na stole v jídelně.“

Balíček byl od Betty. Něco mi říkalo, že bych měl počkat a otevřít ho později, ale přemohla mě zvědavost. Uvnitř byl portrét, vy víte koho, zapasovaný do draze vyhlížejícího stříbrného rámečku. Podepsala ho: „Colmíkovi. Miluju, Betty.“ Pod podpisem se skvěl zářivě rudý otisk jejích nalíčených rtů.

„Moc hezké,“ okomentovala to Jean, když mi nakoukla přes rameno. „Vaše snoubenka je fakt krásná.“

„Nejsme zasnoubení.“

„To říkáte vy.“

Jean odtáhla židli od stolu v jídelně.

„Posaďte se, pane Morane, a já vám naservíruji večeři.“

„Ale no tak, Jean. Nebuďte taková.“

„Nejspíš byste mě měl oslovovat slečno Vallandová. Tady večeřeli všichni předchozí obyvatelé tohoto domu. Zvykněte si na to!“

„Ale já jím nerad sám!“

„Nejste sám. Zůstanete tu ve společnosti její fotky.“

„Jean!“

„Sednout!“

A tak jsem se posadil a ona se vrátila do kuchyně. Ozývalo se odtamtud práskání dvířek od kredence, řinčení nádobí a bouchání pánve. Povzdychl jsem si a zapálil si cigaretu. Po chvíli se vrátila s ubrouskem, stříbrným jídelním náčiním a mísou polévky.

„Odkdy kouříte?!“

„Zapálím si, jenom když jsem ve stresu.“

Jean mrskla s těmi věcmi na stůl, až polévka vyšplíchla. Zamračila se na mne a pak se vrátila do kuchyně. Po pár vteřinách se objevila znovu s popelníkem, který s třísknutím postavila přede mne.

„Můj táta je doktor!“

„Já vím. Už jsme se seznámili.“

„Čte lékařské časopisy. Má skvělý přehled o nejnovějších vědeckých objevech. Říká, že kouření velice škodí lidskému zdraví.“

Odklepl jsem nahromaděný popel a znovu si potáhl.

„Škodí jenom lidem se slabými plícemi.“

„Jste idiot!“

O chvilku později se vrátila se sklenicí vody. Zpola jsem očekával, že mi ji vychrstne do tváře, aby cigaretu uhasila, ale ona ji jen zprudka postavila na stůl.

„Tolik zas nekouřím,“ zachrchlal jsem. „Jeden kamarád mi daroval k Vánocům zlaté cigaretové pouzdro a velice hezký zapalovač Dunhill. A tak jsem začal kouřit. Moc tomu ale nedám.“

„A nemyslel jste náhodou kamarádka?“

„Ehm, možná.“

„Že prý dárek! Věnuje vám věc, která škodí vašemu zdraví. A co od ní dostanete k příštím Vánocům? Ránu pistolí do hlavy?!!“

„Jean, uklidněte se, prosím.“

„Pro vás slečna Vallandová, pane Morane!“

Někdo zaklepal na vchodové dveře. Zvedl jsem se a šel otevřít.

„Slyšel jsem nějaký křik,“ řekl Jeanin otec a bez vyzvání vstoupil dovnitř.

„To je v pořádku, tati,“ odpověděla Jean. „Měli jsme menší výměnu názorů kvůli zdravotním rizikům kouření.“

„Neříká se jim hřebíky do rakve jen tak pro nic za nic,“ upozornil mě. „Možná se k vám doneslo, že ten vášnivý kuřák Humphrey Bogart zrovna nedávno umřel na rakovinu jícnu.“

Svoji chesterfieldku jsem radši típl.

„Tak dobře,“ prohlásil jsem. „Tahle cigareta byla moje poslední. Končím s tím!“

Na doktora Vallanda to zřejmě udělalo dojem. „Líbí se mi lidi, kteří dokážou uposlechnout rozumnou radu lékaře. Doufám, že to myslíte vážně.“

„Slibuji vám svatosvatě a na svou čest: tohle byla ta úplně, zcela a definitivně poslední cigareta.“

„A ani žádné doutníky?“ ujistil se.

„Žádné doutníky!“ prohlásil jsem slavnostně.

„Dobře. Možná ještě nejste úplně ztracený případ, mladíku. Muž by ale neměl křičet na svou hospodyni.“

Popravdě spíš ječela ona na mě, ale stejně jsem se omluvil.

Pak si doktor Valland všiml nového přírůstku do výzdoby mého domu.

„Co je to za krasavici v tom luxusním rámečku?“ zeptal se.

„Jeho snoubenka,“ odvětila Jean ledově.

„Gratuluji!“ zvolal její otec. „Hned jste mi zlepšil náladu.“

„Ehm, a to jako proč?“ zajímal jsem se.

„Protože tu čest získat vás za zetě bude mít nějaký jiný šťastlivec.“

Toho večera jsem večeři moc nedal. Na to jsem byl až příliš rozmrzelý. Jean zůstávala mrazivá jako leden v Moskvě. Promluvit se na mne uráčila jen jednou.

„Dochází vám, že když vaše přítelkyně tiskla rty na fotku, líbala vlastně sama sebe, že?“

„Dívky často nechávají na fotce otisk svých rtů jako výraz lásky. To přece neznamená, že je to bůhvíjaká narcistka.“

„Pchá,“ odfrkla si a vrátila se do kuchyně. Pro nádobí to byl fakt náročný večer, ale nemám pocit, že by se něco rozbilo.

O nějakou chvíli později, když jsem se převaloval v posteli a pořád nemohl usnout, usoudil jsem, že chyba byla na mé straně. Nemůžete si začínat románek s jednou dívkou, když jste napůl zasnoubený s jinou. Něco takového představuje příliš velký stres pro všechny zúčastněné.

Příštího rána jsem naklepal na stroji omluvný dopis pro Jean a nechal ho ležet na kuchyňském stole. Psal jsem v něm, jak mě mrzí, že jsem se choval tak hrubě, a že bych si přál, abychom zůstali přáteli. Fotku jsem uložil do vnitřní kapsy cestovní tašky, kterou jsem uložil dozadu do šatníku. Vím, jak Betty vypadá, a nepotřebuju, aby její usměvavá fotka vyvolávala další rozepře s Jean.

Cestou do práce jsem zaskočil do zastavárny v centru města. Gentlemanovi za pultem jsem vysvětlil, že chci zapalovač a cigaretové pouzdro rovnou prodat, ne je dávat do frcu. Za celou soupravu mi nabídl šestadvacet dolarů – nejspíš o hodně míň, než zaplatila Betty. Tvrdil, že by mi dal o pět babek víc, kdyby na tom pouzdru nestálo věnování. Na spodní stranu víka nechala totiž Betty vyrýt tento nápis: „Colmíkovi. Vzpomeň si na mě, až si zapálíš! Miluju, Betty.“

Přemýšlel jsem, jestli chlapi někdy myslí na svoje holky, když si zapálí. Já nikdy. A proč tam Betty vlastně nechala napsat „miluju“ namísto obligátního dvouslovného vyjádření? Copak snad má to její „miluju“ stejnou váhu jako „miluju tě“? Tak nějak mi připadá, že ne.

Dneska mě v práci přidělili k paní Ethel Yeaterové, výrobní kontrolorce. Je to seriózní žena, která rozhodně netrpí přehnanými sklony k bezdůvodným úsměvům. Její kancelář se nachází čtyři schůdky nad výrobní halou v rohu místnosti. Dvě velká okna jí zajišťují ničím nerušený výhled na stanoviště švadlen.

„Tak co by vás zajímalo, pane Morane?“ zeptala se.

Netušil jsem, že mě bude někdo zpovídat. Snažil jsem se rychle přijít na vhodnou inteligentní otázku.

„Kolik si vydělají švadleny na hodinu?“ zeptal jsem se nakonec.

„Jsou placeny od kusu, ne od hodiny. V případě rukavic, které vyrábíme momentálně, dostávají dvanáct centů za pár.“

„Vážně? Tak málo?“

„Pokud se děvče věnuje práci a zbytečně neokouní nebo si nelibuje v hloupém tlachání, dokáže ušít deset párů za hodinu. To dělá dolar dvacet na hodinu, což je docela slušná mzda.“

Víc než si za hodinu vydělám já.

„Naše rukavice se prodávají ve velkoobchodu za padesát dva centů,“ pokračovala, „a v maloobchodě za devadesát devět, takže si sotva můžeme dovolit platit jim víc.“

„Jak si udržujete přehled o tom, kolik jich která vyrobí?“

„Každá dívka má vedle stroje krabici, kam ukládá hotové rukavice. Vždycky jednou za hodinu je spočítám a zkontroluji a výsledek každé švadleny si poznačím do výkazu. Rukavice, na kterých najdu nějaký nedostatek, odkládám zvlášť. Prodávají se velkoobchodníkům se slevou jako druhá jakost.“

„Kolik si děvčata vydělají za kazové rukavice?“

„Nic. Za lajdáckou práci neplatíme.“

„A kolik dostanou za plavky?“

„Cena za kus se různí podle složitosti střihu a velikosti. Větší velikosti trvají déle, takže jim platíme víc. Naše nejlepší švadleny pravidelně vydělávají víc než dva dolary za hodinu.“

„A kazové plavky taky prodáváme jako druhou jakost?“

„Nikdy. Tyhle kusy vracíme děvčatům, aby je spravily. Decentní dáma je proslulá vysokou kvalitou a vynikajícím krejčovským řemeslem. A mým úkolem je zajistit, abychom si svou pověst udrželi.“

„To rád slyším.“

„Nad výrobou je třeba vládnout pevnou rukou, pane Morane. Bez toho bychom brzy upadli do chaosu. Dodání objednávek by se opožďovalo, naše výrobky by odmítali a zisk by byl ohrožen. Všechna naše děvčata pracují na telefon. Svolám jich jen tolik, kolik je v daný den ve firmě potřeba. Pochopitelně vybírám jen ty nejšikovnější a nejrychlejší. Tímhle způsobem udržuji zaměstnankyně ve střehu. Lajdačkám brzy dojde, že jsou na mém telefonním seznamu až na úplném konci.“

Za sebe mohu říct, že bych nechtěl být na úplném konci žádného jejího seznamu.

„Jak tak na to koukám, paní Yeaterová, jste klíčovou osobou pro fungování celé téhle firmy.“

„Dělám, co je v mých silách, pane Morane,“ odpověděla bez úsměvu.

Napadla mě další otázka. „Všiml jsem si, paní Yeaterová, že všechny naše švadleny jsou bělošky. Nezaměstnáváme žádné černošky nebo Mexičanky?“

„Ne, pane Morane. Nepřeji si, aby výrobu narušovala nějaká rasová disharmonie.“

„Aha. Vy se v tom vyznáte nejlíp.“

Její kancelář jsem opouštěl naplněn dojmem, že byznys s plavkami má v sobě daleko víc dickensovského ducha, než jsem do téhle chvíle tušil. Pak mě paní Yeaterová předala jedné z nejzkušenějších švadlen, Justeen Snyderové. Byla to příjemná starší dáma, která mne obdařila opravdovým úsměvem.

„Ráda vás poznávám, pane Morane.“

„Říkejte mi, prosím, Colme.“

„Jejda, to nemůžu. Pan Slivmank by dostal záchvat.“

„Tak to promiňte. Co si myslíte o paní Yeaterové?“

„Jo, je fajn. Je přísná, ale spravedlivá. Daleko lepší než naše předchozí kontrolorka, která riskovala ránu nůžkama do zad pokaždé, když vylezla do haly. A žádné svědky by policie nenašla, pokud chápete, co tím myslím.“

„Bylo to až tak zlé, jo?“

„Byla to nádhera, když se za Myrtle definitivně zabouchly dveře. Na jejím večírku na rozloučenou nikdo neuronil jedinou slzu. Takže, co víte o šicích strojích, pane Morane?“

Ztěžka jsem polkl. „Moje znalosti se blíží nule. Tuším se do toho strkají nitě nebo co.“

„Nebojte se. Než se nadějete, půjde vám to od ruky jedna radost.“

Všechno na šicím stroji paní Snyderové bylo větší a působilo děsivěji než u těch pár domácích mašin, které jsem viděl předtím. Tak například průmyslový motor velikostí odpovídal stolní pile. S jehlou byste si bez nejmenšího problému prošili prst skrznaskrz. Ten krám by se nejspíš nezasekl, ani kdyby zasáhl chrupavku a kost.

Paní Snyderová mi ukázala spoustu malých otvorů, kam šplíchnete na začátku směny pár kapek oleje.

„Pokud se o svůj stroj budete dobře starat, pane Morane, postará se zase on o vás.“

Toho jsem se právě bál.

Potom mi ukázala, jak navinout nit na takovou malou vymyšlenost, které se říká cívka, a tu vložit do přihrádky pod jehlou. Taky mi předvedla, jak protáhnout nit komplikovanou cestičkou, která se vinula od velké dřevěné špulky až po malou dírku v jehle.

„Co se stane, pokud člověk neprotáhne nit přes všecky ty překážky?“ zeptal jsem se.

„To ho potom u stroje nic hezkého nečeká.“

Nakonec mi ukázala, jak upravit napětí nitě a délku stehu a jak ovládat šlapací pedál.

„Fajn, teď je načase pustit se do šití,“ prohlásila, popadla nějakou krabici a vyndala z ní pár čtverečků látky, které jsem nařezal včera.

„Co vyrábíme?“ zeptal jsem se sklesle.

„Chňapky! Ohromně zábavné, nemyslíte? To byl jasnozřivý nápad starého Slivmanka, jak využít část přebytečných zásob té ještěrčí látky. Nejspíš usoudil, že by z toho mohly být skvělé dárky, třeba na Vánoce. Něco takového přece musí každé manželce udělat ohromnou radost, že?“

„To nedokážu dost dobře posoudit.“

Naklonila se blíž a zašeptala mi: „Jen tak mezi námi, nedoporučovala bych, abyste takovou chňapku věnoval přítelkyni, o kterou opravdu stojíte. Rozhodně ne, pokud se chcete předvést v dobrém světle.“

„Díky za radu.“

Během zhruba třiceti vteřin ušila paní Snyderová dvě chňapky i s látkovým ouškem na zavěšení v rohu a drobnou nášivkou s logem Decentní dámy. Obě tvořily dva čtverečky sešité dohromady a po obvodu obroubené něčím zvaným obšívací páska, která zakrývala třepivé okraje.

„A teď je řada na vás, pane Morane. Nemusíte se bát, trochu to připomíná řízení auta. Tahle páčka, co trčí ze spodku stroje, je takový náš plynový pedál. Prostě ji nohou tlačíte do strany a tím ovládáte rychlost. Některá děvčata mají ráda pedál permanentně u podlahy, ale já dávám přednost citlivému řízení. Nějaké otázky?“

„Není už čas na oběd?“

„Je mi líto, teď je čas na šití. Pusťte se do toho!“

A tak jsem to zkusil. První problém spočíval v tom, že mašina měla očividně jenom dvě rychlosti: nulovou a sto čtyřicet pět kilometrů za hodinu. I ten nejlehčí dotyk mojí nohy způsobil, že látka pod jehlou vystřelila jako raketa.

„Proč to nemůže šít pomaleji?“ zaprotestoval jsem.

„Nezapomínejte, pane Morane, že jste placený od kusu. Uvidíte, že zanedlouho bude varianta ‚pomalá jízda‘ to poslední, co byste si od svého stroje přál. A kromě toho, zapamatujte si jednu věc: čím rychleji šijete, tím rovnější bude šev. Ale nejspíš bych vám stroj mohla trochu zpomalit, než se do toho dostanete.“

Pootočila nějakým knoflíkem. Teď se rychlost snížila na pouhých sto kilometrů za hodinu. Po půl hodině usilovného snažení se mi skutečně podařilo vyprodukovat první chňapku. Moc krásy nepobrala.

„Hm, na první pokus to není zlé,“ zhodnotila ji paní Snyderová.

Zvedla chňapku do vzduchu a všechny dámy v hale zdvořile zatleskaly.

„Pochybuju, že by tohle prošlo kontrolou paní Yeaterové,“ podotkl jsem.

„S tím si starosti nedělejte. Všechny chňapky, které dneska ušijete, stejně věnujeme charitativní prodejně v nemocnici.“

„Vy myslíte, že by za tohle někdo zaplatil skutečné peníze?“ zeptal jsem se pochybovačně.

„Jistě,“ odpověděla. „Minimálně takových pět centů. Možná dokonce deset.“

„Paní Snyderová, vy jste opravdu neuvěřitelná optimistka.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nestydaté plavky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.