Petr Man

ŽIVOTNÍ

KRIZE

zažít

a povstat

UFITA 2011

(c) Petr Man, 2011

ISBN (mobi)  978-80-260-1269-6

ISBN (ePub)  978-80-260-1270-6

věnováno všem,

kteří jsou připraveni

zamyslet se nad svým životem

Zamyšlení první

Nic člověka neposílí tak jako nedokončený krok do lůna smrti, jako vynucené prožití osobní tragédie, poté její zvládnutí a vztyčení se k životu novému.

Každý si vytváří svou vlastní životní filozofii. Svůj vlastní přístup k překonávání překážek na cestě životem. Někdy je propracovanější jindy povrchnější. Někdy je pozitivistický jindy negativistický.

Henry Ford (1863–1947) řekl: „Ať už si myslíte, že to dokážete, nebo že to nedokážete, v obou případech máte pravdu“.

V takovémto přístupu k vlastnímu životu se skrývá jedna z těch nejzákladnějších pouček životní filozofie.

Šťastným je ten, kdo vnímá hloubku Fordovy myšlenky.

Dosažení úspěchu a životní spokojenosti je právě a jenom na člověku samém.

Jen na každém z vás je velikost víry sama v sebe, na ka

ždém z vás je úroveň hranice mezi pozitivním a negativním pohledem na svět.

*   *   *

Tato kniha vám nabízí možnost povzbudit vaši touhu po pozitivním myšlení, povzbudit vaši touhu po vnitřním klidu, po víře v sebe sama.

Svou náplní se kniha nehodlá řadit do filozofické teorie. Myšlenky a rady v knize obsažené jsou podávány čtivou formou dialogů dvou lidí – ‚mudrce‘ a člověka prostého, člověka praktického. Tato kniha připomíná i životní pravdy, které jsou obsaženy v moudrostech věků minulých.

Důležité myšlenky a rady jsou v knize shrnované a poutavě zdůrazňované v úvodu každé kapitoly i v dílčích reminiscencích tak, aby ve vás hlouběji zakořenily.

Tato kniha vám chce pomoci ve vaší touze odhalit cestu k úspěchu a ke spokojenosti, v touze odhalit vaše skryté možnosti.

*   *   *

Tato kniha vám chce pomoci k žití!

ČÁST PRVNÍ – Spokojenost

Rozprava první – Vnímání svobody

Může existovat absolutní svoboda? Uvědomme si nezbytnosti. Nic ‚nemusíme‘ – vždy jen ‚chceme‘. Malé dítě je přirozené, je svobodné. Negativní pocity nesvobody si navozujete sami.

Knihovna skrývá neskutečná moudra. Vězeňská knihovna také.

Všiml si knížek, které jsem si vybral. Téma – filozofie života.

Dali jsme se do debaty v poklidu vkusné studovny.

Zahájili jsme nekonečnou a nekonečně zajímavou sérii našich rozprav o životě.

„Nebudu s tebou o tom polemizovat. Svobodu jsi neztratil,“ říká on. „Svobodným člověkem jsi i tady.“

„Nesouhlasím,“ opáčil jsem dotčeně, ale poněkud jsem se zamyslel.

Viděl mi až do morku kostí: „Pleteš se“.

Několik desítek minut poté jsme strávili v bouřlivé polemice.

Jeho přirozená moudrost mě významně oslovovala.

Začal jsem si ho pro sebe nazývat ‚mudrcem‘.

Ze studovny jsem si odnášel dva ‚domácí úkoly‘. Dvě otázky, které se měly nebo neměly stát vstupenkou k debatám s ním:

Co je to svoboda člověka? Jaký je principiální rozdíl v chování a jednání dospělého člověka, v chování a jednání malého dítěte – batolete?

Zpočátku jsem ani tolik nechápal, proč právě tohle mělo být ‚vstupenkou‘ k filozofickým rozpravám s ním.

Později i mně bylo jasné, že nechtěl ztrácet svůj čas s někým, kdo nedokáže přemýšlet o svém nitru. Kdo nedokáže přemýšlet o svém životě. Kdo nedokáže vnímat sám sebe.

Dal jsem mu za pravdu.

Hloubku jeho myšlenek nejlépe pochopí člověk, který je jim otevřený, který je vnímá v plném kontextu, který má už i své bohaté životní zkušenosti.

Některé i neradostné.

*   *   *

Večery jsou dlouhé a já mohl přemýšlet nad domácími úkoly. Je ‚výkon trestu odnětí svobody‘ skutečnou ztrátou svobody? Ztratí svobodu člověk manželským sňatkem? Byla ztrátou svobody fašistická okupace? Získali jsme svobodu z nadvlády komunizmu ‚Sametovou revolucí‘?

V tomhle to asi nebude.

V čem tedy spočívá svoboda člověka?

Mé myšlenky mě zaváděly k přírodě. K volné zvěři, k malým dětem, k pračlověku...

Pračlověk asi vskutku svobodný byl. Nebyl omezován ničím. Smyslem jeho žití bylo uspokojení primárních potřeb člověka. Tomu přizpůsoboval veškeré své konání. Pračlověk dělal to, co cítil jako potřebu.

Dělal, co chtěl.

Chtěl to, co mu umožňovalo přežít.

Okolnosti ale tehdejšího člověka nutily, aby se části své svobody postupně vzdával. Život v trvalém nebezpečí života ho tížil. Člověk postupem doby dobrovolně vytváří stát. Postupně na stát převádí velký rozsah svého dřívějšího svobodného konání.

Získává však za to klidnější a bezpečnější život. Je ale nucen v rámci dané kultury dodržovat dané zásady.

Dodržovat je z vlastní vůle.

Dodržovat je dobrovolně.

Dodržovat proto, že je dodržovat chce.

Nemá přitom všem ale pocit ne-svobody.

Nemá pocit nesvobody.

Svobodu neztrácím ani uvězněním, ani manželským sňatkem, ani ztrátou příjmů, ani vážným onemocněním... I v těchto situacích se člověk svobodně cítit může.

Tak v čem tedy svoboda člověka spočívá?

Jak jinak se chová dvouleté dítě oproti dospělému člověku?

Chová se vůbec malé dítě jinak?

Zamýšlel jsem se nad tím.

Opakovaně jsem se zamýšlel.

Malé dítě se oproti dospělému chová jinak zcela zřetelně.

Principiální rozdíl ale není v jeho nevědomosti a nezkušenosti. Je to přece v něčem jiném. V něčem podstatnějším.

Je-li dítě malé, není omezováno – není omezováno autoritami.

Není omezováno ničím – skoro ničím.

Dítě má hlad – nají se.

Dítě je unavené – odpočine si.

Dítěti je dobře – hraje si.

Dítěti nevadí, že běhá v létě nahé.

Chce se mu čůrat – vyčůrá se.

Rodič své batole vědomě i nevědomě v ničem neomezuje.

Nejde-li o činnosti a situace, kdy dítěti hrozí něco špatného.

Malé dítě si dělá, co chce.

Má malé dítě schopnost něco chtít a něco nechtít? Má. Toto má přirozené – toto má vrozené. Nepotřebuje k tomu ani vědomosti, ani zkušenosti.

Batole má přirozenou vlastnost – něco chtít a něco nechtít.

Chce jistojistě to, co mu dělá dobře, co mu dělá radost. Chce i to, co ho uspokojuje v jeho primárních lidských potřebách.

Lidi kolem nevnímá zatím jako autority. Vnímá je jako ostatní rovnocenné tvory. Chce si s nimi hrát, chce se s nimi radovat, miluje je.

Batole se chová přirozeně.

Batole dělá právě to, co chce.

„To víte, že jsem se zamýšlel,“ oznamoval jsem hned při dalším setkání mudrcovi. „Strávil jsem několik uplynulých večerů zajímavým rozjímáním o podstatě svobody člověka i o přirozenosti malých dětí.“

„V tvém hlase, v tvých očích a na tvém sebevědomém projevu spatřuji, že sis myšlenky urovnal. A k něčemu došel?“

Tak jsem mu tedy přednesl své myšlenky.

„No, a tvůj stručný závěr?“ žádal po mě mudrc.

„Svobodný jsem tehdy, když si můžu dělat, co chci. Když mám svobodu volby – když si ale přitom uvědomuji nutnost.“

Pak jsem přednesl své krátké shrnutí k chování batolete: „Malé dítě není na rozdíl od dospělého svázané žádnými autoritami. Dítě se chová naprosto přirozeně. Dělá si to, co chce, co mu přináší radost, co mu přináší sebeuspokojení.“

„Tak jo. Tohle bych také podepsal,“ usmál se mudrc a dlouhým přívětivým pohledem mě ohodnotil. „A máš tedy pocit, že batole se svobodné cítí?“

„Ten pocit tedy mám! Batole se svobodné jistě cítí. Jistě – do doby než ho někdo v jeho přirozených snahách začne usměrňovat. Než ho někdo začne omezovat. Do té doby nemá důvod chovat se jinak než přirozeně. Jistě v té době pocit svobody má.“

„Proč myslíš?“

„No, protože batole nemusí dělat to, co nechce -“

„Řekni ještě jednou poslední větu?“

Bez pocitu provinění, nebo něčeho výjimečného jsem zopakoval: „...nemusí dělat to, co nechce...“

Mudrc mi přeříkal s patřičným důrazem na slova ‚muset‘ a ‚chtít‘ mou nedokončenou větu: „Ano, dítě nemusí dělat to, co nechce. Rozumíš tomu, co jsi řekl? Dítě nemusí(!) dělat to, co nechce. “

Jako bych dostal nakopnutí.

Po těch několika večerech přemítání o svobodě a spokojenosti jsem se pomalu dostával na jakousi rovinu filozofickou.

Začínal jsem přemýšlet i o jednoduchých a samozřejmých tvrzeních a skutečnostech v jejich hlubším významu. Slovo ‚muset‘ je vlastně strašlivě nebezpečné slovo.

Slovo ‚muset‘ je slovo deprimující.

Vždyť slovo ‚muset‘ je slovo jaksi protikladné ke slovu ‚chtít‘.

Člověk použije denně ve své mluvě, ve svých úvahách slovo ‚muset‘ neskutečně častokrát. Ale používá ho zbytečně tam, kde slovo ‚muset‘ být správně nemá.

Kde má být slovo jiné.

Jaké jiné?

‚Muset‘ – co má to slovo vlastně za význam?

Asi bych to slovo vnímal jako takovou přirozenou nezbytnost.

Do tohoto pojetí se mi vejde něco jako ‚člověk musí zestárnout‘ nebo ‚člověk musí zemřít‘.

To bych tak vnímal.

Cítím to jako skutečnou nezbytnost. Všichni jsou s tím smířeni. Nic se s tím dělat nedá. Nikdo s tím ani nic dělat nechce. Nikdo to nechce změnit. Nikdo nechce změnit skutečnosti, které vnímá jako přirozenou nezbytnost.

A tento pohled na danou skutečnost člověka ani nijak nedeprimuje.

Jenže – většina našich formulací a úvah, kde používáme slovo ‚muset‘, nevyjadřuje nevyhnutelnost, nevyjadřuje přirozenou nezbytnost. A takové použití slova ‚muset‘ nás deprimuje.

Rozladí nás.

Vědomě nebo podvědomě.

Zatáhne nás do pocitu jakéhosi nátlaku na nás.

Kdo na nás vyvíjí takový nátlak?

Kdo nás takto rozlaďuje?... deprimuje?...

Kdo v nás vyvolává pocit nesvobody? Pocit povinné podřízenosti. Pocit závaznosti, zákonitosti, zodpovědnosti...

Kdo?

Vedle oné přirozené nezbytnosti užíváme slovo ‚muset‘ i pro situace a případy, kdy se jedná o naši povinnost, o situaci vynucenou okolnostmi. To je většina skutečností a případů z bezpočtu každodenních našich výroků a úvah: musím jít do vězení, musím jít do práce, musím udělat večeři, musím zavolat mamince...

Mudrc si vyslechl mou neučesanou úvahu.

„A co říkáš na tohle moje tvrzení: v situacích vynucených okolnostmi – nikoliv jako přirozená nezbytnost – nemá slovo ‚musím‘ co dělat.“

Zamyslel jsem se.

„Asi bych s tím souhlasil. Ne že by to bylo bez výhrad, ale souhlasil bych s tím. Čím ale v takovýchto případech slovo ‚musím‘ nahradit? Nahradit tak, aby to mělo obdobný smysl. Aby mě to přitom nedeprimovalo. Aby to vyjadřovalo, že tohle ‚musení‘ není vlastně až tak nezbytné. Že je to vlastně moje dobrovolná činnost?“

Čas byl již pokročilý a my jsme se rozešli.

Večer jsem měl o čem přemýšlet.

*   *   *

Při následujícím setkání jsem vysvětloval svůj podhled na věc: „Mám takovou úvahu. V případech ‚druhého řádu‘ užívání slova ‚muset‘ necítím neodvratnou povinnost. Necítím v takových případech přirozenou nezbytnost. V takových případech nemusím na sobě cítit žádný nátlak. Žádnou povinnost. Mám v takových situacím možnost volby. Já nemusím ani volat mamince, nemusím ani vařit večeři, ani jít do práce, ani konec konců nemusím jít do vězení. Já jsem si ale vědom daných okolností. Daných souvislostí. Ty okolnosti a souvislosti já vnímat chci. Já je chci respektovat. Já je chci dodržet. Já chci... Ano, já prostě chci volat mamince, já chci vařit oběd, já chci jít do práce, konec konců chci jít i do toho vězení. Je to moje dobrovolné rozhodnutí. Kdybych to neudělal – přijde nejspíš sankce. Stane se něco, co bych si nepřál. Stane se něco, co já nechci. Já(!) nechci...“

„Souhlasím s tvým pohledem. Dívám se na ‚musení‘ podobně jako ty. Použiji tvé trefné označení ‚muset – druhého řádu‘. V tomto druhém řádu se já vlastně rozhoduji – rozhoduji se dobrovolně. Některé případy mohou tahat za uši, ale v principu běžně používáme slovo ‚muset‘ tam, kde vlastně rozumíme ‚chtít‘.“

„To snad ne.“ pokusil jsem se oponovat.

Zamyslel jsem se.

„Nebo možná ano? Beru to zpět. Asi(?) – možná(?) – bych byl ochoten toto tvrzení přijmout.“

„To jsem nemyslel až tak jako tvrzení. Ale nic výstižnějšího mě nenapadá.“

„Ani mě ne. Zkusme to tedy.“

Nahlas jsem vyslovil několik formulací na téma ‚musení druhého řádu‘ . Některé případy skutečně za uši tahaly. Ale jenom kvůli zkratkovitému vyjádření dané myšlenky.

Třeba věta ‚chci jít do vězení‘ vyznívá prapodivně. Vyznívá. Ale jenom vyznívá. I tahle věta vyjadřuje možnost volby. Do vězení nepůjdu – potom přijde sankce. Sankci si přeji méně než vězení – tedy, rozhoduji se a do vězení jdu. Ze dvou alternativ jsem si vybral. Do vězení jít chci.

„Když si tedy promítnu důsledky mého rozhodování a souvislosti mého rozhodování, tak i v těch nejkřiklavějších případech by ta substituce slova ‚muset‘ slovem ‚chtít‘ docela i seděla. Nic nepravdivého mě nenapadá. Přiznávám se. Zatím se ale dokážu ztotožnit spíš s náhradou formulací: ‚být nucen‘. Tahle formulace

v mých větách ani v mých úvahách na mě depresivně nepůsobí. Nemám pocit nesvobody ve svém konání. Nemám pocit nátlaku na mě. Nemám pocit nedobrovolného podřízení se. Tato formulace sama o sobě jasně vyvolává správnou domněnku, že se rozhodovat mohu. Že mám možnost volby. Že jsem tedy souvislosti vyhodnotil a dobrovolně jsem si zvolil svou variantu.“

„Mám z tebe chlapče radost...“ usmál se. „Z pohledu praktického filozofa je asi na místě nahradit co do významu a souvislostí slovo ‚muset‘ slovem ‚chtít‘. Z pohledu člověka, který se již ztotožnil s vžitými formulacemi, beru i tvou druhou variantu – ‚být nucen‘. Ale řekni mi – proč tohle prodiskutováváme a nebavíme se o něčem jiném?“

„No, já to cítím jasně. Vracím se k těm mým domácím úkolům. Batole se jistě cítí svobodně a jako svobodné dělá právě a jenom to, co chce. Bude-li si člověk dělat to, co chce – bude se svobodným cítit.“

Pak ještě odpověděl na dosud nezodpovězenou otázku, jejíž odpověď mi ale zřejmá byla již delší dobu: „Tedy už je to jasné. Kdo tedy nás rozlaďuje a deprimuje nevhodným používáním slova ‚muset‘? No, samozřejmě – jsme to my sami. My sami(!) si navozujeme automaticky negativní pocity povinnosti a pocity nesvobody.“

Nebylo, co k tomu dodat.

Rozcházeli jsme se a já si odnášel nový ‚domácí úkol‘: život právě teď a právě tady.

Rozprava druhá – Tady a teď

Nežijeme přítomným okamžikem. Máme v hlavě chaos. Zapomínáme si vychutnávat okamžiky plánované spokojenosti. Z jakého důvodu si příjemný okamžik dobrovolně kazíme? Spokojenější může být nemajetný člověk než uštvaný, úspěšný podnikatel.

V plynoucích dnech jsem se rád vracel k domácímu úkolu na téma život tady a teď.

Četl jsem to mnohokrát v moudrých knihách.

Léta a léta.

Je to v radách pro manažery – třeba jako obrana proti stresu a tak. Ale i v radách psychologů a myšlenkách filozofů.

Radí to jako prověřenou cestu ke spokojenosti.

Blaise Pascal to v jedné své filozofické ‚Myšlence‘ rozvedl do dvou odstavců: „Nikdy se nedržíme přítomnosti... Minulost a přítomnost nám slouží jako prostředky; jediná budoucnost je naším cílem. A tak nikdy nežijeme, ale doufáme žít, a jak se ustavičně chystáme, že budeme šťastni, nevyhnutelně nikdy šťastni nejsme.“

...a nad tím jsem si uvědomil – jak velikou a skutečnou pravdu ti všichni mají.

Nějakou dobu jsem se na tento fakt pokládal z pohledu psychologů. Ti – zjednodušeně řečeno – konstatují, že žijeme pro dobu současnou.

Nežijeme pro minulost.

Nežijeme kvůli ‚budoucnosti‘.

Žít i v mém pojetí znamená: cítit se příjemně.

Není to nepřesné.

Já žiji pro to, abych se ‚cítil příjemně‘.

Promýšlel jsem si to mnohokrát.

Mnohokrát ‚naživo‘ jsem si to na sobě otestoval.

Ano – chci žít příjemně a vědomě či podvědomě k tomuto směřuji ve svém dobrovolném konání.

Dobře tedy.

Tak vycházím z toho, že mým snažením je žít příjemně.

Co všechno se v tom pojmu ‚příjemně‘ skrývá?

Všechno!

Všechno to, co já považuji za důležité (i počasí... i dobrá zpráva z rodiny... i pocit z úspěšně provedené práce... i potvrzení toho, že jsem se v čemsi nemýlil... i... atd., atd.).

Jak ale já trávím každý (volný) okamžik?

Pořád se mi něco honí hlavou.

Je to buď minulost (zpravidla to, co bych dnes udělal jinak, nebo aby něco bylo v něčem alespoň o trošku lepší...) – prostě minulost. Anebo – mé myšlenky letí někam do budoucnosti: co budu dělat třeba zítra, co za týden, za rok...

Minulost.

Budoucnost.

A tohle je skoro sto(?) procent mých každodenních myšlenek.

Často si plánuji okamžik, až budu (smět být) spokojený.

Ale až ten ‚plánovaný okamžik‘ nastane – moje myšlenky se v něm ale nezastaví. Nevychutnají si ‚naplánovanou radost‘.

Myšlenky už v ten okamžik letí někam do budoucnosti nebo zase zpátky do minulosti. Ale v tomto ‚naplánovaném radostném‘ okamžiku - v tom okamžiku – já nemám(!) ten předpokládaný pocit spokojenosti.

Měl jsem ho mít...

Nemám ho!

Udělal jsem snad pro to všechno...

Vydařilo se to...

Ale – v pohodě nejsem...

Ani spokojený...

Natož šťastný...

Co za to může?

Kdo za to může?

Měl bych být spokojený - nejsem...

Prostě – já si zapomenu(!) ten okamžik plánované spokojenosti vychutnat.

Zapomenu na to, že mi ‚chtělo být‘ příjemně...

Není...

Není jenom proto, že si onu současnou spokojenost nepřipomínám!

Nežiji tímto okamžikem.

A chci já vlastně tím okamžikem žít?

Jasně, že chci...

Proč tedy tím okamžikem nežiji?

Co mi v tom brání?

Kdo mi v tom brání?

*   *   *

Sešli jsme se na další rozpravě.

Nálada byla pohodová.

Přednesl jsem svou úvahu na téma život tady a teď.

„Není to nemoudré,“ zhodnotil to mudrc. „Tak mi teď ale ještě řekni své shrnutí jenom v pár větách. Trošku jsem se v tom přívalu těžkých myšlenek občas ztrácel.“

„Jak chcete. Jako podstatné vidím: já chci žít pro to, abych se ‚cítil příjemně‘. Tvrdím, že pojem ‚příjemně‘ skrývá všechno nutné pro pocit spokojenosti. V každém okamžiku se mi ale něco honí hlavou. Minulost, budoucnost ... chaos... Zapomínám si okamžik plánované spokojenosti vychutnat... Nežiji tím okamžikem...“

„No, mám snad z tvé úvahy odvodit, že nechceš plánovat, že nechceš na nic vzpomínat?“

„Ne, ne... to určitě ne... Tak já to teda upřesním – i pro sebe. Dlouho jsem přemýšlel o pocitu nebo pohnutce, která dělá člověka šťastným. Dlouho... Pochopil jste už, že jsem daleko od myšlenek, že štěstí je v majetku. Tak ale, co jiného tedy činí člověka šťastným? Každá správná maličkost... Ve své podstatě asi nepůjde o onu konkrétní maličkost. Půjde o to, jak ta maličkost na mne působí. I drobná hloupost ve mně může vyvolat dobrý pocit. Říkám tomu, že mi to dělá příjemně. Moje povaha i věk mě opravňují vychutnávat si třeba i obyčejný zářivě slunný den, poslech krásné skladby, hezký obraz nebo fotku, posezení u krbu nebo sebemenší drobnůstku k svátku.“

„Rozumím, souhlasím. Tak na co si stěžuješ?“

„Ještě pořád mám problémy s myšlenkami. V hlavě mám skoro pořád chaos. Myšlenky mi v průběhu dne těkají z jednoho problému na jiný. Těžko je dokážu zkrotit. Stojí to hodně úsilí. Jde to, ale ne bez námahy. Nejde to bez trvalého soustředění se.“

„Aha, jsme u toho. Dotkli jsme se jednoho z klíčových faktorů. Chaos – mlhovina – mitote.“

Usmál jsem se.

Slovo „mitote‘ jsem poznal v toltécké životní filozofii.

Líbí se mi to slovo.

Často ho používám také.

To slovo ‚mi-to-te‘ ve mně vyvolává docela jasný pocit takové roztěkanosti, takového myšlenkového mixu, chaosu myšlenek bez nějakého konkrétního výsledku.

„Tak jo, mi-to-te. To se mi líbí. Pojďme teď rozdiskutovat tohle... Mitote. Myslím si, že s mitote se pere každý.“

„Fajn. Nechceš ale nejdřív rozebrat ten vztah peněz a štěstí?“

„Ne. Já myslím, že v našich úvahách jsme se už dostali o několik pater výš. Já peníze jednoznačně(!) vnímám jenom jako prostředek pro překonávání potíží. Peníze nebo majetek mi umožňují splnění mých životních(?) nebo krátkodobých(?) plánů. Peníze mi umožňují žít pohodlněji. Jasně – bez majetku by ten život byl o ničem. Třeba si někdy popovídáme o primárních životních potřebách člověka. Vy víte, že donedávna jsem majetku měl tolik, že jsem už fakt nevěděl, co s penězi. To vy víte. Nemá cenu vás o tom přesvědčovat. Potom jsem přišel o všechno. Úplně o všechno. Už jsem vám říkal, že jsem ale poznal i hodnotu takových prkotin, jako je kousek toaletního papíru, spínací špendlík, malé zrcátko, kus papíru na dopis, brýle na čtení a tak. Kdo tohle nezažil, bude hodnotu těch samozřejmých věcí chápat obtížněji než já. Je to ale jeho věc.“

Poslouchal mě se zájmem, a tak jsem na toto téma ještě pokračoval.

„V posledních letech jsem si splnil asi všechny plány, které jsem si kdy namaloval.“

„A přitom jsi tedy šťastný nebyl?“

„Ale jo. Jenže já bych řekl, že to nebylo jenom a hlavně těmi naplněnými plány. Já jsem ve svém životě prakticky pořád ‚velmi spokojený, občas šťastný‘. Tenhle pojem jsme občas užívali v debatách s mými psychology. Splnil jsem si všechny své majetkové plány. Splnil jsem si i ty nejztřeštěnější plány svých běžných i adrenalinových zálib. Mám dvě šikovné děti. Fajnovou manželku. Dva psy... Myslím si – ne(!) - jsem dokonce přesvědčený, že ten pocit mé velké spokojenosti ale vychází z mé povahy. Nevidím rozdíl v hloubce mé spokojenosti z dostavěného domu s nádhernou zahradou a bazénem nebo ze čtyř aut oproti mé spokojenosti ze seskoku padákem nebo z pilotování sportovního letadla nebo z příjemné projížďky na koni anebo z naštípání dříví do krbu.“

„Chce se mi tomu i věřit,“ řekl zamyšleně, ale já cítil nádech neúčasti na mém povídání.

„Hele, já to neříkám, abych vás o tom přesvědčoval. Nebo abych se vám podbízel. Tady si na nic nehraji ani já, a vím, že ani vy,“ glosoval jsem jeho poznámku s naprosto nevzrušeným tónem v tichém hlase a pokračoval jsem: „Měl jsem tři podnikatelské aktivity. Zaměstnával jsem řadu spolupracovníků. Jednal jsem se spoustou obchodních partnerů. Se spoustou institucí. Byly starosti. Veliké starosti. Probouzel jsem se často nad ránem. Se studeným potem na čele. Letěl jsem hned na internetové bankovní zprávy, na e-mailové zprávy, na vzkazy na mobilu. Hned ráno jsem dodělával věci, které jsem do noci dodělat nestíhal... Byl tohle ale život spokojený? Už jsem ve věku, kdy mě přitahuje zcela odlišný styl života. Styl zbavený všech těch stresů, chvatu, průšvihů, hádek, nervů, úzkosti a depresí.“

„Nezabloudil jsi trochu v tom svém povídání?“

„Možná. Já jsem se vám tu trochu otevřel – upřímně otevřel. Můj současný pohled na život říká, že jednodušeji dojdu ke spokojenosti a k osobní svobodě jako vězeň než jako uštvaný úspěšný podnikatel. Moc nepřeháním. Asi vůbec nepřeháním. Tak to prostě cítím. Rok vězení za sebou – a člověk si to v hlavě srovná. Prostě – majetek mi ve své době více spokojenosti, než mám teď, nepřinášel. Rozhodně ne. Teď se cítím spokojenější daleko, daleko častěji. Prostě to tak je.“

„Uff... pěkně ses do toho obul. Takový příval upřímných myšlenek. Přesvědčivý příval myšlenek. Měl jsem podobně bouřlivý život. Znám to. Jsem ještě o pár let starší. Rozumím ti. Víš co, pojďme na ‚mitote‘ a k pár tvým myšlenkám se vrátíme později,“ vstoupil do mého odmlčení a já jsem si všiml, že si dělal při mém povídání drobné poznámky.

‚Mitote‘ mě v toltécké životní filozofii oslovilo.

Vnitřní klid je ale taky jedním ze základních principů starověkých filozofů – atomistů či stoiků, a vlastně etiky vůbec.

*   *   *

Když jsem si po několik dnů s mitote pohrával, dal jsem starým Toltékům jednoznačně za pravdu. I těm dalším filozofům.

Chaos myšlenek v hlavě je úděsný.

Je hodně obtížné se ho zbavit – vymanit se z jeho negativního vlivu na psychiku.

Stálo mě to několik týdnů, možná měsíců, než se mi dařilo chaos v hlavě utlumit.

Byl to každodenní boj.

Každodenní soustředění.

Člověku se pořád honí v hlavě milion věcí.

Je celkem bezproblémové poručit si: teď na to a to myslet budu. To dokáže každý.

Hodně složité je ale poručit si: teď nebudu myslet na nic.

Tohle prostě a jednoduše tak nejde.

Ono to nejde vůbec.

Myšlenky člověka pořád někde lítají.

Odvádějí ho od současného okamžiku.

Pochopil jsem, že mitote bude primární příčinou toho, že člověk nežije ‚tady a teď‘.

Usměrnit svoje myšlenky.

Nenechat je těkat z věci na věc.

Jsem na kuřárně. Říkám si: teď je mi fajn; je mi příjemně teplo, nemám hlad ani žízeň, lidi kolem mi nevadí...

Sedím na toaletě. Říkám si: teď je mi fajn; nic uvnitř mne ani nic vně mi nevadí... Anebo – tohle a tohle mi právě vadí. A lze to odstranit? Tak to tedy odstraním. A když to odstraním, tak už mi to přece vadit nebude...

Co mi tady a právě v tomto okamžiku chybí ke spokojenosti?

Probírám jednu banalitu za druhou...

Takové banality, které se mě týkají právě teď a právě tady.

Možná se mi chce pootevřít okno – tak jo, pootevřu ho.

Co ještě mi chybí k dobrému pocitu?

Už tedy nic.

Donutím myšlenky – donutím je, aby mi mozek sdělil: vše kolem je O.K., není důvod k nespokojenosti.

Není důvod(!) k nespokojenosti.

Safra – není-li teď právě důvod k nespokojenosti – tedy zákonitě: důvod ke spokojenosti tedy je.

*   *   *

Funguje to!

Zpočátku je to ale znásilňování.

Je to ale znásilňování smysluplné.

Odměnou je asi ten nejpříjemnější (nejdůležitější?) pocit - pocit spokojenosti.

Jasně.

Je to chvilkový pocit.

Než dokouřím cigaretu.

Ale pozor – o tom to je!

Jak dlouho trvá pocit spokojenosti nebo štěstí?

Ten netrvá týdny. Ani dny ne.

Ten trvá chvíli, trvá jen okamžik.

To jsem ale chtěl.

Právě v tento okamžik a právě tady se dostavila spokojenost.

Právě teď a právě tady jsem oním okamžikem žil.

A žil jsem spokojeně.

Já jsem tou chvílí žil – nikoliv pouze přežíval.

Dostavil se pocit spokojenosti, možná radosti z té klidné chvíle.

Prostě – v tu chvíli mi bylo příjemně.

Funguje to.

Funguje to skoro kdykoliv.

Funguje to desetkrát za hodinu.

Kolikrát chci.

Jde to – zkrotit myšlenky.

Jde to, donutit mozek, aby se nezabýval tím, co tady a teď nemůže nikam posunout, donutit mozek, aby vnímal to podstatné pro tuto chvíli, pro toto místo.

Mitote je svinstvo.

Odbourat mitote je dřina.

Asi jedna z největších.

Odbourat mitote – to je základ pro získání vnitřního klidu.

Odměna za to ale stojí. Proč se nesnažit? Proč(?) si tento okamžik hnusit chaosem v hlavě?

Co že už by to mělo být za zásadní důvod, abych si ten svůj příjemný okamžik sám kazil?!

Je to jenom na mně.

Jenom já(!) můžu se svými myšlenkami udělat něco.

Nikdo jiný.

Jenom já!

Vyslechl mě a povídá: „Jak často dokážeš mitote odbourat?“

„Jak často? V poslední době prakticky kdykoliv. Pozor, ale tady jsme v situaci, kdy člověk nemá žádné reálné starosti. Není vystaven vlivům z okolí. Venku by to bylo určitě komplikovanější. Zpočátku to ale byla makačka. Trvalo mi to možná i pár měsíců. Teď už je to takový automatický rituál.“

„Zkoušel jsi nějaké techniky soustředění?“

„Hm, přiznávám se. Trošku jsem se o to snažil. Něco jsem si pročetl. Zavrhl jsem to. Nic konkrétního jsem necvičil. Na tohle mi stačí selský rozum. Funguje mi to i bez speciálních technik a cvičení. Jsem ve stavu, kdy mě už myšlenky poslouchají.“

„Tak třeba někdy později...“

Podstrčil mi knížku se zaškrtnutými řádky: „Radujte se ze své vlastní přítomnosti, milujte sami sebe nikoli proto, že jste takoví, jací jste, nýbrž proto, že jste tím, kým jste.“

„Pěkné. Líbí se mi to moc. Takové koncentrované a hluboké.“ Usmál jsem se a dodal jsem při odchodu: „Mám o čem přemýšlet.“

Dlouho jsme si povídali o životě tady a teď.

Dlouho jsem o tom přemýšlel i ve dnech následujících.

Umět žít tady a teď – to je bomba!

Umět odbourat mitote – to je bomba!

Rozprava třetí – Smysl života

Co pro nás znamená pojem ‚život‘? Smysl života pochopíme v plné hloubce v krizové životní situaci. Žijeme pro to, aby nám bylo příjemně.

Viděl jsem americký film Trosečník.

Tom Hanks po havárii letadla se sám ocitl na dlouhá léta na malém neobydleném ostrově.

Šok pro moderního člověka.

On situaci zvládl.

Tenhle příběh mě mnohokrát povzbudil.

I Tom Hanks byl často spokojený, občas i šťastný.

Teprve tíživá situace, kterou člověk může označit jako krizovou životní situaci, jako ‚pohled smrti do očí‘, může člověka vyvést ze stereotypu moderního života.

Začne přemýšlet jinak.

Mění se mu životní hodnoty.

Dříve nechápanou hodnotou se může stát špetka koření na dochucení jídla, neřkuli výběr televizního pořadu dle vlastní volby.

„Spokojenost. Je to klubko hadů. Nevím pořád, za jaký konec to vzít. Jak to rozmotat. Zkoušel jsem se na ‚spokojenost‘ podívat mnohokrát. Ale nikdy se mi to nepovedlo pojmout systémově.“

„Ale chlapče,“ upřímně se rozveselil mudrc, „kolik lidí před tebou si položilo otázky – co je spokojenost? Co je štěstí? Často nevymysleli nic, nebo to zprofanované – ‚muška jenom zlatá‘. Hele, což takhle začít s tím – co pro tebe znamená život?“

Ta otázka mě skoro urazila. Už jsem věřil tomu, že se vzájemně bereme vážně.

A teď přijde taková triviální otázka.

„To myslíte vážně?“

„No jasně. Pověz mi tedy stručně, co pro tebe znamená život.“

On to fakt vážně myslel.

Nechtěl jsem mu vyprávět o tom, že každý muž má zplodit syna, zasadit strom, postavit dům.

Ani to, že život znamená prostě jen žít – tedy asi dýchat a pracovat a milovat a plnit si své tužby.

Neznamená to asi ani...

Safra – jak já někomu stručně řeknu, co v mém pojetí znamená ‚žít‘? Co v mém pojetí znamená ‚život‘?

A najednou mi ta otřepaná otázka jako triviální nepřipadla.

„Bloudím. Je to fuška vyjádřit se nahlas a srozumitelně a vyčerpávajícím způsobem. Sám se uvnitř peru s formulacemi nesprávnými. Kličkuji sám mezi tím, co bych označil jako ‚život‘ a co jako ‚přežívání‘. A zase tu mám ‚klubko hadů‘. Nevím, za který konec to uchopit. Nikdy jsem takhle nad tím nepřemýšlel. S vámi je mi ale jasné, proč pokládáte právě tuhle otázku.“

„Tak proč myslíš, že začínám právě s touhle otázkou?“

„No, pokud máme uvažovat o spokojeném životě, tak bychom si asi měli ujasnit, jak vnímáme pojem ‚život‘. Pak už si můžeme tu popsanou kategorii postavit do roviny spokojenosti či opaku.“

„Jo, tohle můj záměr je. A samozřejmě se bavíme o filozofickém pojetí života. Ne třeba o životě v biologickém smyslu a tak. Tak pojď...“

„Zkusím tedy... Asi nějak budu definovat život, jak ho pojímám ve svém věku a v dané situaci. Jinak bych ho asi definoval coby dítě, potom coby teenager nebo coby mladý muž na prahu pracovního a rodinného života, jinak asi v plném tvůrčím rozmachu, jinak asi i jako důchodce. Určitě jinak bych život definoval jako člověk vážně nemocný. Nebo jako onen ‚trosečník‘. Jinak asi i v době válečného konfliktu. Jinak asi v době celosvětové pandemie. Jinak asi jako bezdomovec. Jinak asi jako multimilionář. Jinak jako úspěšný sportovec, jinak jako vědecký pracovník...“

„Fajn. Připusťme, že formulaci života, formulaci žití budou patrně různě pojímat různí lidé nebo lidé v různých podmínkách nebo lidé za různých okolností. Ale neshodly by se ony různé pohledy třeba na jedné společné formulaci? Na jedné obecné formulaci? Otázku pokládám tobě. Pokus se o svou definici. Jestli tedy chceš. A pak to třeba zobecníme.“

Bylo to pro mě komplikovanější, než se mi zdálo.

Odložili jsme to po chvíli raději na příště.

A zpočátku se mi to zdálo jako banalita.

*   *   *

Hodně volných, dlouhých chvil jsem se zamýšlel a zamýšlel nad otázkou: co bych někomu řekl, že život pro mě znamená.

Přečetl jsem zase pár filozofických knih.

Začal jsem si to postupně skládat.

Vnímám, že mám své cíle individuální. Je to asi můj životní styl, vrozený a nabytý přístup k životu, k životním hodnotám.

Budou to taky mé interní duchovní a ekonomické aktivity.

V různém věku, v různých fázích rozvoje mé osobnosti se určitě tyto aktivity vyvíjely a měnily.

Asi to bude i oblast mé tělesné aktivity. Taky se to měnilo.

Jistě si taky v různých fázích života pokládám cíle v oblasti vztahů k různým lidem – k rodině, k přátelům, k spolupracovníkům.

Jistě jsem si dával v různé době různé cíle krátkodobé, střednědobé i dlouhodobé.

Ty dlouhodobé cíle určitě ovlivňovaly pojetí mého života nejvíce.

Při splnění těch krátkodobých jsem ale radost a spokojenost pociťoval asi nejčastěji.

Co pro mě znamená život?

Jednoduchá otázka to tedy není.

Ale jak vyjádřit stručně... co(?) bych někomu řekl, že život pro mě znamená... to a to a to...

„Jsem na tebe zvědavý,“ řekl při dalším setkání.

„Hm, hm... od minula jsem teda docela dost tápal. Myšlenek na téma život mám spoustu. Sám ale nejsem se sebou spokojen. Stručné a přitom výstižné vyjádření mi dělá potíže. Okecat bych to uměl. Ale aby stručná charakteristika mohla mít obecnou platnost... Nevím...“

Společně jsme prodiskutovali moje myšlenky a moje pohledy – co vnímám pod pojmem ‚žít‘ a pod pojmem ‚život‘.

„Tak vidíš. A teď vše, cos říkal, shrň do jedné věty.“

„Dobrá. To, co se mi tedy zatím rýsuje jako podstatné, je – mít uspokojené primární potřeby člověka.“

„Hm, rozumím. A jak bude tvá mysl naladěna, když nebudeš mít primární potřeby uspokojené?“

„No, asi budu rozladěný.“

„A budeš tedy-“

„Nespokojený.“ Skočil jsem mu do řeči. „Nebudu spokojený.“

„Jo. A co jsme říkali minule? Věci, které jsi v průběhu života dělal, dělal jsi je proč? Protože jsi musel, nebo protože jsi chtěl je dělat?“

„No, asi něco jsem musel a něco jsem chtěl...“

Naoko se rozzlobil: „No to neříkej ani ze srandy. Tys taky dělal něco, co jsi musel?“

„Ach ták. Tak jste mě dostal,“ špitl jsem s úsměvem na tváři a pochopil jsem, že máme za sebou již naši rozpravu o ‚musení‘.

„Hele, to je stále ještě ten můj starý automatizmus. Ale pracuji na odbourání slova ‚muset‘ tam, kde má být správně slovo jiné – třeba to slovo ‚chtít‘. Pracuji na tom, chvílemi se mi to ale ještě nedaří. Chvílemi se mi to taky ale zase daří.“

Prohodili jsme si veselé, chápající pohledy.

„Dobrá, vracím se k mé formulaci. Prakticky všechno, co jsem v životě dělal, jsem dělat chtěl.“

Zamyslel jsem se a přemítal jsem, kdy tomu tak nebylo.

„Rád bych vás dostal do úzkých. Ale fakt žádný případ mě nenapadá. Žádný takový případ, abych o něm mohl říct, že jsem to dělat musel. Že jsem to fakt musel dělat. Tedy v tom našem pojetí ‚museníˇ, coby přirozené nezbytnosti.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Životní krize: zažít a povstat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.