Stacia Kane v nakladatelství

FANTOM Print

DOWNSIDE

Smrtící duchové

Oči mrtvých

Město duchů

FANTOM Print

2015

Copyright © 2010 by Stacey Fackler

Translation © Leona Malčíková

Cover © Juliana Kolesova

ISBN 978-80-7398-729-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-730-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Poděkování

Jako vždy obrovské díky mému manželovi Stephenovi a našim dvěma holčičkám za jejich nekonečnou podporu a trpělivost; mému agentovi Chrisi Lottsovi, Liz Scheier a Shauně Summers. Pracovat nejdřív s Liz a pak se Shaunou byla úžasná zkušenost a já mám obrovské štěstí. Vřelé díky také Jessice Sebor a April Flores i všem u Del Rey, za to, že jsem se cítila oceňována a vítána na každém kroku.

Chci poslat obrovskou hromadu vděčnosti Emmě Coode v Anglii a Natalii Costa Bir v Austrálii za to, že mé série tak podporovaly.

Samozřejmě bych nebyla nikde bez svých přátel, kteří mi pomáhali a podporovali mě a uklidňovali, když jsem vyšilovala. Cori Knell, Caitlin Kittredge (od které jsem si vypůjčila Poor Dead Bastards), Stacey Jay, Richelle Mead, Mark Henry, Jackie Kessler, Jaye Wells, Shannan Palma, Ann Aguirre, Yasmine Galenorn, Kaz Mahoney, Synde Korman a celá Liga váhavých dospělých, všem vám díky. Také díky Mikeu Mignolovi a samozřejmě všem fanouškům mého blogu a na Twitteru.

A velký dík patří také Charlaine Harris a Karen Marii Moning za to, že si náhodným cizincem nechaly vybrat knihu a líbila se jim natolik, že ji doporučovaly čtenářům. Jsem ohromena.

Kapitola první

„Ne všechny vaše povinnosti budou příjemné. Ale tuto oběť přinášíte, protože jako zaměstnanci Církve musíte mít vždy na paměti, že jste nadřazeni ostatním.“

Vy jste příkladem, průvodce pro zaměstnance Církve

Gilotina na ně čekala, její zčernalé dřevo se hrozivě odráželo od holých betonových stěn popravčí místnosti.

Chess prokulhala kolem ní a snažila se na ni nedívat. Snažila se nepřipomínat si, že by si zasloužila vedle ní pokleknout, položit krk na věkem uhlazené dřevo a čekat, až čepel dopadne. Zabila médium. Zatraceně, zabila lidi.

Už jen smrt jestřába by automaticky znamenala popravu.

Ale nikdo o tom nevěděl. Tedy nikdo, kdo by měl moc nařídit její smrt. Právě teď byla v bezpečí.

Škoda, že se tak necítila. Necítila se tak, jak by se cítit měla. Tupá bolest ve stehně při každém kroku v církevních botkách s nízkými podpatky jí připomínala skoro zahojenou ránu po kulce; její kulhání to připomínalo všem ostatním a přitahovalo k ní pozornost v době, kdy o to stála méně než obvykle.

Ruka staršího Griffina ji zahřála na lokti. „Můžeš si sednout, když se bude číst a vynášet rozsudek, Cesarie.“

„Ale ne, opravdu, jsem −“

Zavrtěl hlavou a zatvářil se vážně. O co jde? Dejme tomu, že poprava není zrovna zábavná událost, ale to je v Církvi máloco. Jenže starší Griffin vypadal ještě vážněji a utrápeněji než obvykle.

Nevěděl to, že ne? Řekl mu Oliver Fletcher o tom médiu a o tom, co provedla? Jestli ten mize− Ne. Ne, je hloupá a paranoidní. Oliver by mu to neřekl. Kdy asi? Pokud Chess ví, ti dva spolu od té noci, kdy zabila médium, mluvili jen jednou. Od té noci, kdy Postrach…

Dech jí zarachotil v hrudi. Správně. Tady na to není místo ani čas. Tohle je poprava a Chess má podat svědectví. Musí se uklidnit a svědčit.

Posadila se na tvrdou dřevěnou židli s rovným opěradlem a nadechla se pachu dezinfekce v místnosti. Sledovala, jak přicházejí ostatní. Starší Murray, který měl namalované kruhy kolem očí stejně černé jako vlasy; na tmavé kůži se mu skoro ztrácely. Dana Wrightová, další Odhalovačka, která byla u zatčení madam Lupity. Světlé vlasy se jí vlnily kolem obličeje.

Za samotnou Lupitou nepřišel nikdo. Ti, co by o ni stáli, kteří by možná chtěli být přítomni v posledních chvílích jejího fyzického života, byli už popraveni, nebo zamknuti v celách vězeňské budovy.

Jako poslední − ještě před odsouzenou − vstoupil popravčí. Hlavu mu halila těžká černá kápě. Na pravé dlani držel psí lebku − své médium, které mělo odnést madam Lupitu do vězení pro duchy. V levé ruce svíral řetěz, na jehož konci šla madam Lupita se zápěstími a kotníky spoutanými okovy.

Dveře se za nimi zabouchly a zámek zaskočil. Půl hodiny se neotevřou. Dost času na to, aby proběhla poprava a duch byl odveden do Města věčnosti. Časové zámky byly zavedeny v raných dobách Církve, kdy řada nehod vedla k tomu, že si duch otevřel dveře a utekl. Časové zámky dávaly smysl stejně jako všechno, co Církev dělala, ale Chess se nedokázala zbavit mrazivého pocitu v zádech. Byla v pasti. A to nikdy nechtěla.

Popravčí přivázal ke gilotině konec řetězu, který držel v ruce, a položil lebku k stálému oltáři v rohu. Z kadidelnice stoupal kouř a zaháněl zápach chlorového čističe a čpavku; hustý štiplavý pach kobylek, jenž přenese Lupitinu duši do vězení pro duchy, zázvor a ločidlo, hořící tisové třísky, které štípaly Chess v nose. Energie v místnosti se změnila, po nohou jí sklouzla moc a zježila jí vlasy vzadu na krku − ten malý rauš, který ji vždycky nutil k úsměvu.

Ale neusmála se. Dneska ne. Místo toho zaťala zuby a podívala se na odsouzenou ženu.

Lupita se od té doby, co ji Chess viděla naposledy v tom horkém špinavém suterénu, který páchl hrůzou, bylinami a jedem, dost změnila. Velké tělo jako by se jí scvrklo. Místo směšného stříbrného turbanu, který si Chess pamatovala, měla Lupita na hlavě jen krátce ostříhané vlasy. Místo hloupého kaftanu s výstřihem skrývala tělo v jednoduchém černém hábitu odsouzenců k smrti.

Ale její oči se nezměnily. Propátraly malou skupinu, našly Chess a upřely se na ni s nenávistí hořící v hlubinách tak, že to Chess málem ožehlo kůži.

Přinutila se neodvrátit zrak. Ta žena ji málem zabila, dala jí do pití jed; málem zabila plno nevinných lidí v jedné místnosti, když vyvolala zuřícího ducha. K čertu s ní. Zemře a Chess se na to bude dívat.

Za Lupitinýma očima se něco pohnulo.

Chess se zadrhl dech v hrudi. Opravdu to viděla? Ten stříbrný záblesk? Ten záblesk, který znamenal, že Lupita ve svém těle hostí ducha?

Vykulila oči a nyní se na Lupitu soustředěně zadívala. Počkat. To není možné. Lupita v sobě při zatčení žádného ducha neměla − toho by si okamžitě všimli − a zatraceně neexistoval způsob, jak se spojit s duchem ve vězení Církve. Prostě to nebylo možné.

Záblesk se znovu neobjevil. Ne. Jen si něco představovala. Všechen ten stres a napětí v Chessině osobním životě − tedy v tom, co z něj zbylo − a ta udolávající starost starších a ostatních Odhalovačů kvůli její zraněné noze ji svou vahou drtily. K tomu ještě pár Nervíků a Panda, půlka Svěráku, aby se udržela vzhůru… Není divu, že vidí něco, co neexistuje. Co to bude příště, růžoví sloni?

Starší Griffin se zastavil před gilotinou a odkašlal si.

„Ireno Loweová, také známá jako madam Lupita, byla jsi Církví shledána vinnou ze zločinu povolávání duchů na zem. Také jsi byla shledána vinnou z pokusu o vraždu církevní Odhalovačky Cesarie Putnamové. Cesarie, je tato žena za tyto zločiny zodpovědná?“

Chess vstala přes protesty v pravém stehně a starší Griffin se mírně zamračil. „Ano, starší.“

„Na základě čeho jsi k tomu došla?“

„Viděla jsem tu ženu ty zločiny spáchat, starší.“

„A přísaháš, že ta slova jsou Fakta a Pravda?“

„Ano, starší. Přísahám.“

Starší Griffin na ni krátce pokývl a otočil se k Daně Wrightové, zatímco si Chess sedla. Ta žena zemře na základě jejích slov. I když její slovo − slovo narkomanky a lhářky, slovo někoho, kdo zradil svého jediného skutečného přítele − nestálo ani za zlámanou grešli.

On už s ní nikdy nepromluví. Před týdnem přestala volat. Vzdala se naděje, že ho uvidí u Podvodníka nebo u Chucka, vzdala potulování v chladnu kolem tržiště a čekání, jestli se neobjeví. Samozřejmě že tam pořád byl. Lidé ho viděli.

Všichni kromě Chess. Neznala nikoho, kdo by se dokázal někomu vyhýbat tak důkladně. Jako by dokázal vycítit, že Chess přichází.

Její pozornost přilákal pohyb kolem. Poprava za chvíli proběhne.

Místnost nyní bušila mocí, duněla jako údery srdce, vytrvale, pomalu a silně. Kruh nebyl potřeba; sama místnost byla kruhem, pevnost se železem zabetonovaným do stěn.

Starší Griffin začal tlouct na buben. Nechával ruku ve vzduchu mezi jednotlivými údery tak dlouho, že se Chess přistihla, jak bez dechu čeká na další úder a není schopna se pohnout ani nadechnout. Vklouzla do ní magie místnosti, našla prázdná místa a zaplnila je. Udělala z ní něco víc, než je. Bylo to příjemné. Tak příjemné, že chtěla zavřít oči a úplně se tomu vydat napospas, zapomenout na všechny a všechno a nedělat nic, jen existovat v té energii.

Jenže to samozřejmě nemohla. Věděla, že nemůže. A tak místo toho sledovala, jak se objevuje médium popravčího. Pes vyrůstal přímo z lebky, vytékal z ní jako řeka z vrcholku hory; objevily se nohy, ocas, chlupy zčernaly, nabraly lesk a zakryly holou kůži a kosti.

Buben začal tlouci rychleji. Bubny… Té noci na Lupitině seanci byly bubny, hrála na ně dvojice feťáků s očima jako kuličková ložiska. A teď zase bubny podtrhující monotónní hlas staršího Murraye.

„Ireno Loweová, byla jsi shledána vinnou a odsouzena k smrti tribunálem starších. Rozsudek bude vykonán teď. Pokud chceš pronést svá poslední slova, učiň tak bez otálení.“

Lupita zavrtěla hlavou a upřela pohled na podlahu. Chess k ní sáhla svou mocí, aby se z ní pokusila něco vycítit. Strach, vztek. Cokoli. Lupita byla příliš tichá. Příliš klidná. To nebylo správně.

Popravčí pomohl Lupitě kleknout na kolena a umístil jí krk do prohlubně. Buben duněl tvrději, hlasitěji než Chessina krev v žilách nebo sladký magický vzduch rachotící jí v plicích. Byl hlasitější než její myšlenky.

Sáhla dál, nechala svou moc polaskat Lupitinu kůži, snažila se najít něco…

Zatraceně!

Noha se jí podlomila, když vyskakovala a málem upadla. „Ne… To nesmí–“

Příliš pozdě. Ostří dopadlo, kovové dzinnk proťalo vzduch stejně jako Irenin krk a dopadlo na místo se zvukem zabuchujících se dveří od věznice.

Irenina hlava dopadla do košíku. Z krku vytryskla krev, zalila hlavu a vytekla na betonovou podlahu.

Její duch se zvedl. Pes po něm skočil, připravený odtáhnout jej pod zem do vězení umístěného mimo hranice Města věčnosti.

A zvedl se i ten druhý duch. Ten, jehož byla Lupita hostitelem. Ten, který tu neměl médium, jež by se o něj postaralo. Který tu neměl hřbitovní hlínu, co by ho zvládla. Duch, proti němuž byla místnost plná církevních zaměstnanců bezmocná, protože tu byly železné stěny a zamčené dveře.

Chess nahlas vykřikla. Ale zaniklo to v křiku ostatních, křiku plném překvapení a strachu.

Starší Griffin upustil buben. Pes popadl Lupitina ducha – měla na paži přepravní symbol, měl ji vzít s sebou – a strhl jej do skvrny chvějícího se vzduchu za zdí. Poslední, co Chess viděla, byla Lupitina ústa roztahující se do strašlivého úsměvu, když je tu všechny nechávala zemřít.

Duch se vznášel ve vzduchu před gilotinou. Muž s vlasy ulíznutými nad čelem, prázdné oči, obličej zkřivený ďábelskou radostí. Starší Murray něco volal, ale nebyla si jistá, co to bylo; kůže ji svědila, bodala a málem se jí pokoušela odplazit pryč z těla. Mocný duch, příliš mocný. Co tu zatraceně dělá, jak se sem ksakru –

„Nařizuji ti, abys zůstal stát!“ zazněl hlas staršího Griffina, odrazil se od stěn a pronikl do Chessina těla. „Nařizuji ti to svou mocí!“

To nebude fungovat. Nemusela se ani dívat, aby věděla, že nebude. Ale popravčí… nemá náhradní lebku? Trochu hřbitovní hlíny?

Dana zaječela. Chess se ohlédla a uviděla ducha zápasit se starším Murrayem s ústy zkřivenými do příšerného šklebu a očima přimhouřenýma úsilím. Duch držel v rukou rituální čepel – tu, kterou popravčí použil na vyvolání svého média.

Nebyl čas na zírání. Nebyl čas to sledovat, stejně by to nepomohlo. Místnost byla plná hluku, energie a horka, matoucí mišmaš obrazů, které její mozek nedokázal pojmout. Soustředila se na kouřící ohřívadlo v rohu a černý pytel vedle něj. Popravčí se v něm horečnatě přehraboval a vytahoval ven –

Někdo na ni spadl tak tvrdě, až se i Chess zhroutila na zem.

Další jekot, další výkřiky. Něco zarachotilo na podlaze. Ta energie byla nesnesitelná. Už to nebyl rauš. To už byla invaze, která ji odstrčila, pokřivila jí myšlenky i vidění a nakazila ji panikou všech lidí okolo.

Musí se uklidnit. Ruce ji odmítaly poslechnout. Tetování mravenčilo a pálilo. Byl to první varovný systém, za který byla obvykle vděčná, ale právě teď by se bez něj klidně obešla. Popravčí místnost ovládl chaos, jenž ji unášel s sebou na divoké krvavé vlně.

Dobrá. Hluboký nádech. Pauza. Zavřela oči a ponořila se do prázdnoty ve své duši. Do místa, kde by měla být láska, štěstí a teplo, do místa, které bylo u ní téměř prázdné; do místa, kde žili jen dva lidé a jeden z nich ji teď nenáviděl.

Ale stačilo to. Stačilo to na získání chvilky klidu, která vymazala hluk a hrůzu kolem, aby Chess mohla najít sílu.

Otevřela oči. Končetiny ji poslouchaly. Vyskočila na nohy a nevšímala si bolesti… a málem ztratila pracně získaný klid.

Starší Murray byl mrtvý. Jeho tělo leželo na zemi jako mrtvola připravená ke kremaci. Na krku měl rozšklebenou ránu, z níž vytékala krev.

Do zdi za ním narazil popravčí. Šat měl nasáklý krví. Stěží ho viděla přes bíle planoucího ducha nadýmajícího se ukradenou energií. Chess zasténala. Duch s takovou mocí byl jako člověk čerstvě propuštěný z vězení, který jede na vlně speedu opentlené cloudem – nezastavitelný, bez citů, bez logiky. Stroj na zabíjení, který nepřestane, dokud ho někdo nepřinutí.

A oni tu s tím byli zamčení.

Sakra… Vlastně tu byli zamčení s nimi. Železné stěny držely uvnitř ducha staršího Murraye a popravčího, stejně jako všechny ostatní. Chess je viděla koutkem oka jako matné tvary, které se snaží přejít v rovinu bytí.

Byla tu možnost, že nebudou hladoví, nezačnou vraždit, ale šance byla asi stejná, jako že dneska zvládne usnout bez hrsti tabletek. Jinými slovy, vůbec to nebylo dobré. Asi za minutu duchové získají tvar, sílu a všechno půjde od špatného k zatracené mizérii.

Krev cákla na stěny, odkapávala z lesklého ostří gilotiny a tekla v pramíncích po betonu. Kapala ze stropu, jelikož tam vystříkla z krku staršího Murraye. Vytvořila lesklou louži kolem jeho těla, zvýraznila obrys otisků nohou lidí pobíhajících zmateně kolem a vytvářela šmouhy kolem rozbitých zbytků psí lebky. Do prdele. Nemají médium. Neměl popravčí ještě jedno?

Starší Griffin byl celý od krve. Dana s vytřeštěnýma očima také. Ale Chess nebyla jediná, kdo se vzchopil. Daniny tmavé oči plály odhodláním a starší Griffin lehce zářil mocí a silou.

Chess zachytila Danin pohled a trhla hlavou směrem k tašce. Dana přikývla a udělala krok vpřed.

„Nařizuji ti svou mocí, aby ses nehýbal,“ řekla a každé slovo zaznělo jasně a čistě. „Nařizuji ti, aby ses vrátil do místa svého klidu.“

Duch se k ní otočil a Dana ucouvla, aby ho odlákala. Chess popošla doleva. Snažila se nepřilákat k sobě duchovu pozornost. Musí se dostat k té tašce. Musí se k ní dostat, nebo všichni zemřou. Možná zemřou i tak, ale zatraceně, Chess se rozhodně pokusí je zachránit. Život je možná kaluž hnusu, ale Město je horší – alespoň pro ni –, takže tam netouží skončit. Dnes ne.

Nohy v tuhých botách jí klouzaly po lepkavé krvi; byla cítit ve vzduchu, ten měděný nádech ve vůni bylin. Jak dlouho ještě budou hořet? A má další?

Duch se pohnul směrem k Daně, která mluvila dál. Slova moci jí proudila z úst. Duch sevřel polohmotnou rukou nůž, z něhož kapala krev a stékala mu na průsvitnou pokožku. Při pohledu skrz něj vypadala krev černá, skoro jako inkoust.

Pohlédla na duchy staršího Murraye a popravčího. Byli už téměř plně zformovaní, svíjeli se jako červi vylézající ze shnilého masa. Takže neměla… Neměli moc času.

Dana zaječela. Duch po ní skočil. Starší Griffin uhnul stranou a vyhnul se boji, zatímco se duch snažil podříznout Daně krk.

Chess se vrhla k tašce. Nejdřív nahmátla další byliny. Popadla ty malé sáčky a vysypala je na skomírající oheň na ohřívadle. Dým zhoustnul. Další médium, prosím, ať má ještě náhradní. Vyhazovala věci z tašky, nedívala se, kam dopadají, zatímco vlasy vzadu na krku se jí snažily samy vytrhnout ven. Moc toho neslyšela, co se děje? Jsou Dana a starší Griffin mrtví? Oh, sakra…

Nahmátla něco pevného a tělo jí zaplavila úleva. Další lebka. Díky bohům, kteří neexistovali, že měl náhradní. Rychle ji vytáhla, roztrhla inertní hedvábí, do něhož byla zabalená, a stěží se na ni podívala, zatímco ji pokládala na zem.

Za zády se jí ozval řev. Duch si jí všiml. Dana a starší Griffin se ho snažili zadržet, ale duch zprůsvitněl a proskočil k ní skrz gilotinu. Uhnula před ním. „Povolávám průvodce Města mrtvých,“ podařilo se jí ze sebe vymáčknout, zatímco se klopýtavě snažila udržet v dosahu lebky, ale mimo duchovy šátrající ruce. „Svou mocí tě povolávám!“

Lebka zarachotila. Chess přidala víc moci, co nejvíc mohla – což není snadný úkol, když se jeden snaží nestát se energetickou tyčinkou pro řádícího mrtvého člověka.

A byl tu další problém. Neměla přepravní symbol. S tím duchem nepočítali, neměl tedy na těle označení; existovala možnost, že pes nebude vědět, kterého ducha má sebrat. Před pár měsíci se Chess stalo, že pes šel po ní. Na ten pocit nikdy nezapomene, bylo to strašné, když jí vytrhával duši z těla jako banán ze slupky…

Nemluvě o tom, že duchové popravčího a staršího Murraye nabírali podobu jen pár metrů od ní.

„Nemám přepravní symbol!“ zalapala po dechu a Dana vytřeštila oči. Pohlédla na nůž ve své ruce, zvedla obočí a Chess přikývla, protože neměla na vybranou.

Dana jí hodila nůž. Duch se obrátil, když nůž zarachotil na podlaze, a skočil po něm. Chess popadla popravčího ektoplazmarker a sundala kryt. Podržela jej připravený v hrsti a vykřikla.

Duch se k ní otočil, jak doufala, a hnal se po ní s nožem. Dana a starší Griffin popošli, Chess neviděla kam. Byla zaneprázdněná sledováním ducha. Viděla jeho hmotnou ruku, jak se jí zvedá nad hlavu, popadla ho levou rukou za zápěstí a pravou zvedla marker.

Neměl přepravní symbol – neočekávali ho, a tak jej neměli připravený. Dobře, ksakru. Čepel se jí vznášela nad okem, špička byla ulepená srážející se krví, zatímco mu Chess načrtla na duchovitou kůži řadu X. Duch se rozzuřeně zašklebil.

Teď ta horší část. S posledními zbytky sil se stáhla stranou k lebce, upustila marker a zvedla pravou ruku k čepeli nože.

Neočekávala, že to bude bolet hned, ale bolelo to. Svinsky to bolelo a krev jí vytryskla z rány na psí lebku, zatímco Chess popostrčila všechnu svou bolest i moc do následujících slov.

„Nabízím průvodcům oběť za jejich pomoc! Průvodci sem! Vezměte tohoto muže na místo ticha, nařizuji vám to svou mocí a krví!“

Pes se s řevem zhmotnil. Mohutný a chlupatý, s vyceněnými tesáky. Nebyl to obyčejný pes, byl to vlk. Proč má sakra popravčí neschválené médium?

Duch vytřeštil oči. V mlčenlivém výkřiku otevřel ústa, zatímco se snažil uskočit. Všechny myšlenky na zabíjení z něj vyprchaly. Vlk po něm skočil. Pohyboval se rychle a nízko při zemi jako šelma, kterou skutečně byl.

Duchové popravčího a staršího Murraye byli nyní plně zformovaní a choulili se v rohu. Chess viděla, jak z nich vyprchávají poslední záblesky příčetnosti a vědomí toho, kým byli za života, i když se je snažili zadržet.

Na tom nezáleželo. Vlk zavyl. V tenkém závoji mezi tímto světem a světem duchů se vytvořila trhlina, zatímco vlk popadl původního ducha do svých mohutných čelistí. Pod vlčími zuby vytryskla z duchova těla ektoplazma. Duch zavřískal, což bylo jaksi mnohem horší než mlčení.

Vlk se otočil ke staršímu Murrayovi a popravčímu. Usilovně se tiskli k sobě. Chess vytryskly z očí slzy. Nikdy neznala staršího Murraye dobře, nikdy s ním neměla moc co do činění, ale jeho posledním činem byla snaha zachovat si trochu lidství, a tak Chess zalil opravdový smutek a hrdost, které ji málem udolaly.

Dana a starší Griffin stáli vedle ní. Dana jí tiskla ruku. Vlk skočil s nevítaným návštěvníkem v zubech a chytil popravčího se starším Murrayem do bizarního objetí. Pronesl je skrz mihotavý otvor, který se za nimi okamžitě zacelil, a nechal ty tři přeživší zírat s otevřenou pusou na místo, kde před chvílí byl.

Kapitola druhá

„Nejposvátnější sliby jsou přísahy dané Církvi a ty, na které Církev dohlíží, protože ty nevycházejí jen ze srdce a mysli, nýbrž i z duše.“

Kniha Pravdy, Zákony, odstavec 331

„Nechápu, jak se to mohlo stát,“ řekl starší Griffin znovu. Vrátili se do jeho kanceláře, do té útulné uklidňující místnosti plné lebek a knih. Protentokrát byla televize na stropě vypnutá; obvykle ji měl starší pořád puštěnou, aby měl společnost.

Očividně v tuto chvíli neměl na společnost náladu. To ani Chess, ale ta na ni neměla náladu nikdy. O co šlo? Pustíte lidi do svého života a pak skončíte zranění. Nebo zraňujete je. Každopádně cesta k bolesti byla dlážděna ostatními lidmi a Chess se toho už nechtěla účastnit.

Alespoň to si říkala. V tu chvíli to fungovalo. Později obvykle ne. Jakmile se rozhodla se někomu otevřít, přivítat někoho… pak nebylo tak snadné přijmout, že to místo, které jim otevřela, je prázdné. A vždycky bude.

Zejména když to byla její chyba.

„Nechápu, jak mohla projít kolem detektorů,“ řekla Dana a vyslovila tak nahlas to, nad čím Chess přemýšlela už dřív. Nepronesla však tu odpověď, která Chess napadla.

Tak ji řekla nahlas. „Mohla. Když jsme ji zatýkali, ještě hostitelem nebyla.“

„Ale to není –“

„Byla jsem tam, Dano.“ Chess se zarazila a mírně se na Danu pousmála, aby její slova nevyzněla tak drsně. S Danou nikdy neměla problém a nehodlala s tím začínat. „Chci říct, vím, žes tam byla taky, ale já jsem cítila její energii. Sebrala mi mou, pamatuješ? Takže vím, že nebyla hostitelem. Uvnitř té ženy nebylo nic, jen popelnicové flaksy a ten hrozný čaj.“

„Flaksy?“ Starší Griffin vypadal zmateně. Zatraceně. To neměla říkat. Věděl, že Chess žije v Downside, ale nevěděl, co to znamená. Nikdo z nich to nevěděl. A proto se jí to líbilo.

„To je… No, jsou to kusy masa, na vyhození. Takové byste našel v řezníkově popelnici.“

Starší pozvedl obočí; ramena se mu uvolnila. Jako by řekla něco, co ho potěšilo.

Což vůbec nedávalo smysl. Proč by ho to mělo potěšit?

„Takže tobě se povedlo se o té oblasti něco dozvědět,“ řekl. „Nejsi tak izolovaná od svého okolí, jak jsem si myslel.“

Poprvé po dlouhé době měla Chess chuť se zasmát. Ano, našla si způsob, jak do Downside zapadnout. I takhle se na to dalo dívat.

„Ano,“ řekla nakonec a vrátila svou unavenou mysl zpátky ke staršímu Griffinovi. Zatraceně. Je teprve deset večer a už je vyčerpaná. V tašce měla další speed; snad s tímhle brzy skončí a bude si moci šlehnout.

Ksakru s tím. Mohla by jít spát. Dát si Slizáka a odplout pryč… Třeba bude mít štěstí a nebude se jí nic zdát. V současné době nemívala moc veselé sny. Ale to vlastně málokdy.

Starší Griffin se usmál tím úsměvem, při němž Chess napadlo, že něco chystá, ale neřekl nic. Za dveřmi zazněly tlumené hlasy a ozvalo se šoupání nohou na lesklé podlaze síně před kanceláří.

Dana se otřásla. „Pořád tomu nedokážu uvěřit,“ řekla. „Starší Murray… Nepřipadá mi to skutečné.“

Starší Griffin svraštil obličej do soucitných vrásek, ale když promluvil, postřehla Chess pod uhlazeným tónem skryté ostří. Vykulila oči. Říkala si, že promluvit takhle jej nikdy neslyšela – přinejmenším na nikoho živého. „Pamatuj, Dano, že starší Murray je duchovně stále s námi. Není důvod truchlit.“

„Samozřejmě že ne.“ Dana se napřímila a odhodila si světlé vlasy z obličeje. „Já jsem… Nic jsem nenaznačovala. Jsem jen v šoku. Měla jsem staršího Murraye ráda.“

„Taky jsem ho měl rád. A z toho důvodu, Dano, a protože znám Pravdu, se nad starším Murrayem raduji. Klid, který nalezl ve Městě, to ticho…“ Starší Griffin zavrtěl hlavou. „Závidím mu.“

Chess obtížně potlačila zachvění. Město… Uf. Co starší Griffin považoval za klid, ona považovala za prázdnotu. Co považoval za ticho, ona považovala za hrozivou osamělost, kterou žádné tabletky, ani nic jiného, neučiní snesitelnou.

„Obřad naplánujeme na…,“ zalistoval v kalendáři na vyleštěné desce stolu, „… na sobotu. Ano, za pět dní bude sobota; už je tak pozdě, že jsem zapomněl, co je dneska za den. V sobotu, Dano, budeš mít možnost sama spatřit štěstí staršího Murraye.“

Dana přikývla a tvář se jí vyjasnila. Mezitím měla Chess pocit, jako by jí někdo strčil do břicha mixér. S tím vším okolo, smrtí a úvahami, odkud se vzal ten zatracený vlk, no a taky s tím dětinským kvílením nad svým osobním životem, zapomněla na obřad Odevzdání, který smrt staršího vyžaduje.

„Cesarie? Jsi v pořádku?“ Chess přikývla, otevřela oči a střetla se s modrým pohledem staršího Griffina s takovou dávkou nevinnosti, jakou v sobě dokázala sebrat. „Ano, pane. Je mi dobře. Jsem jen trochu unavená.“

„Opravdu vypadáš unaveně.“

Neodpověděla. Co by asi měla říct? Díky?

„Co tvoje noha, má milá? Cítíš se natolik dobře, aby ses mohla oficiálně vrátit do práce?“

„Ano!“ Ta slova z ní vylétla až příliš hlasitě a trochu moc dychtivě. Nedokázala si pomoci. Chtěla něco dělat kromě posedávání v obýváku, kde se jí pošklebovaly holé stěny a prázdné místo vedle ní na prosezeném gauči. Chtěla dělat něco dalšího kromě toho, že se snažila nemít Lexe doma, protože kdyby ho pozvala k sobě domů, očekával by, že by mu dovolila použít i její tělo; Chess si ten rozhovor ani nedokázala představit.

Ani si nebyla jistá, že by chtěla. Proč? Proč se vzdávat přítele a dokonale užitečného partnera v posteli kvůli někomu, kdo by se jí dokázal vyhýbat okatěji jen tehdy, kdyby v jejím sousedství rozvěsil cedule, aby se od něj ksakru držela dál?

Starší Griffin si zřejmě nemyslel, že souhlasí až příliš rychle. „Skvělé. Skvělé. Počkej tady, prosím.“

Chess a Dana si vyměnily zmatené pohledy, když se zvedl od stolu a šel k nim. V nažloutlém světle lamp se mu lýtka v punčochách blýskala a zaschlé krvavé skvrnky tvořily na bílé barvě krajkový vzor v odstínu spadaného listí. Odešel z místnosti a s tichým klapnutím za sebou zavřel vysoké tmavé dveře.

Co to dělá? Myslela si, že jí přinese složku s novým případem, ale nepřidělil by jí případ přímo před Danou, ne jen tak z okamžitého popudu. Neměla ani tušení, kde se nachází ve frontě na případy; dva týdny hospitalizace a další dva týdny vynuceného odpočinku ji poněkud vyřadily ze hry.

„Takže zpátky do práce,“ řekla Dana unaveným plochým tónem, jako by mluvila jen proto, že nemluvit by bylo neslušné.

Chess naštěstí neměla tytéž starosti, ani se necítila nijak neklidně. Jen přikývla, přitiskla dlaně k sobě a rozhlédla se po místnosti. Podívala se na Danu a všimla si světlých kudrn a drahých prstenů. No, proč ne? Většina Odhalovačů utrácela peníze za hmotné věci a ne za to, co se dá spolknout, vykouřit nebo vyšňupat.

Na rozdíl od Chess.

Když už je o tom řeč… před třemi hodinami si vzala Pandu a Nervíky. Měla spoustu času – ještě pár hodin –, ale je dobré mít se na pozoru.

Dveře se otevřely a vešel starší Griffin následován starším Thompsonem a zrzavou ženou, kterou Chess nikdy dřív neviděla.

Ne že by na tom záleželo, protože ta žena byla očividně zaměstnankyní Církve. Holé paže měla zdobené stejně jako Chess a Dana s jednou výraznou výjimkou – od zápěstí po rameno jí pravou paži ovíjel černý had. Každou šupinu měl dokonale zobrazenou stříbřitým magickým inkoustem, který v matném světle slabě světélkoval.

Členka Černé brigády. Vymahači církevního práva – církevní vláda, naprosto odlišná od Odhalovačů, jako byly Dana a Chess, jež byly řadovými zaměstnankyněmi.

Krev jí zamrzla. Přišla si ta žena pro ni? Zjistili to? Celou dobu byla tak opatrná, všechny ty roky, nikdy nikoho nenechala dostat se k ní příliš blízko, nikdo ji neviděl vzít si ani zatracený aspirin a teď… A před Danou, zrovna před ní? Zatknou ji před… Ne. Ne. Je hloupá, panikaří jako pitomec a musí to zastavit.

A raději hned, protože ta zrzka se na ni dívá nějak divně. Zkoumá ji, jako by viděla její provinění. To není dobré. Chess si stiskla prsty, aby se uklidnila a vydržela zrzčin pohled. Ta žena si chtěla zahrát na souboj vůlí, chtěla na ni tak blbě zírat? Jasně. Ať si poslouží.

Žena se usmála; pak opatrně přerušila kontakt a upřela pohled na zem. Faaajn. Co to znamená?

„Dano,“ přerušil starší Griffin to, co tu probíhalo, „možná by ses měla vrátit do svého domku. Odpočiň si.“

Dana otevřela pusu, ale zarazila se. Starší Griffin ji nepropustil nelaskavě, ale bylo to propuštění a Dana nebyla hloupá. Zmizela v záplavě mumlaných pozdravů na rozloučenou.

Chess tu zůstala sama se dvěma staršími a ženou, která měla zřejmě moc hodit ji do vězení i za to, že se na ni bude legračně dívat. Ticho v místnosti ji bušilo do hlavy jako narkoman s kladivem.

Starší Griffin se posadil. „Cesarie, mohu ti představit Lauren Abramsovou? Dnes ráno dorazila z New Yorku.“

Ta žena – Lauren – natáhla hubenou bledou ruku. Tetování se jí táhlo až na hřbet ruky, takže vypadalo jako rukavice bez prstů; na konci holých prstů měla lesklé nehty krátké jako muž. „Ráda tě poznávám, Cesarie. Hodně jsem toho o tobě slyšela.“

Když si Chess potřásla s Lauren rukou, projelo jí dlaní elektrické zabzučení. Nevšímala si toho. Nevšímala si ani toho, že Lauren očividně čeká, až se zeptá na to, co o ní slyšela, nebo prohodí nějaký vtípek. Nebyla cvičená opice a tohle se jí ani trochu nelíbilo.

Pro Černou brigádu už dřív dělala nějaké bokovky, ale tohle bylo jiné. Tentokrát ji nepřivedli do skupiny na krátkou schůzi; nesetkala se se skupinkou níže postavených členů Černé brigády. Laurenina moc a velitelské chování napověděly Chess víc než jasně, že tahle žena stojí vysoko. Opravdu vysoko. Vlastně…

„Abramsová,“ řekla. „Jste příbuzná s nejvyšším starším?“

Lauren se krátce a tiše zasmála. „Je to můj otec.“

Kdyby Chess neseděla, tak by se zapotácela. No teda. Posílají ji na případ – muselo jít o případ –, nebo ji možná chtějí zatknout. Ale měla podezření, že kdyby šlo o to druhé, tak by to už provedli. Posílají ji na případ se zatracenou dcerou nejvyššího staršího?

„Oh,“ řekla nakonec, protože se na ni všichni dívali, jako by očekávali nějakou reakci. „Dobře.“

Lauren si sedla na Daninu židli a se zašustěním nylonu si přehodila nohu přes nohu. „Vsadím se, že přemýšlíš, o co jde.“

Chess pokrčila rameny.

„Máme pro tebe… návrh. Vyšetřování, se kterým bys nám mohla pomoci. Zajímá tě to?“

„O co jde?“

Lauren otevřela ústa, ale než mohla promluvit, starší Thompson si odkašlal a předklonil se. Silné obočí svraštil do rovné linky. Jeho obočí Chess fascinovalo. Měla pocit, že pokaždé, když ho vidí, je silnější a huňatější, zatímco vlasy na hlavě mu řídnou a slábnou; jako by šlo o nějaký migrační proces. Představovala si, že jednoho dne mu obočí přepadne přes oči jako štětinová záclona.

Lauren se na něj podívala, přikývla a ohlédla se na Chess. „Je to velmi… citlivý případ.“

„Všechny mé případy jsou citlivé.“ Co to sakra je? Proč se na ni dívají, jako by očekávali, že vybuchne? „Nešířím drby, pokud naznačujete tohle.“

„Ach ne, ne, o tohle nejde. Já jen – nevysvětluji to moc dobře.“ Lauren se bezmocně podívala na staršího Griffina a kousla se do namalovaného spodního rtu.

Skvělé. Jedna z těch žen – drsná a autoritativní, když jí to vyhovuje, a v opačném případě si hraje na bezmocné dítě. Takže ji chtějí přidělit na případ s rozmazlenou dceruškou nejvyššího staršího, která očekává, že Chess udělá veškerou práci, zatímco ona si bude líčit řasy a pak získá veškeré zásluhy? Uf. Ne, díky.

Ale… Kolik peněz by za to bylo? S jistotou očekávala, že za své zásoby bude muset opět platit, jakmile jí dojdou, a řekne Lexovi, že už s ním nebude spát. Takže nějaké peníze navíc by se hodily. Platba za poslední případ by byla značná, ale byla nucena ji vyměnit za záchranu své kůže, takže… je na mizině. Jako obvykle.

„Cesarie, problém není v tom, že bychom ti nevěřili,“ řekl starší Griffin. „Jde o citlivost tohoto případu, jeho povahu, což činí vysvětlování poněkud obtížné.“

Starší Thompson si založil ruce na hrudi. „Nemůžeme ti říct, oč jde. Dokud neodsouhlasíš, že jej vezmeš.“

„Co? Já ne–“

„A bude potřeba Svazující slib.“

Otevřela pusu. Svazující slib? Určitě si dělají legraci. Ne. Rozhodně ne. Chtějí po ní, aby vzala případ tak závažný, že vyžaduje přísahu o utajení – jistý druh magické kontroly nad jejími činy – a nehodlají jí říct předem, oč jde? Ani náznakem?

Lex by ji určitě podržel. Pokud jí přestane dávat to, co potřebuje, zadarmo, věděla, že ji určitě alespoň počká s platbou, dokud nedostane skutečný případ, za který by dostala prémie. Nebude to trvat dlouho, nikdy to ne–

„U tohoto případu dostaneš prémie dřív, než začneš, prostě za to, že jsi souhlasila a přijala slib,“ řekl starší Griffin. „Třicet tisíc dolarů. A budeš dostávat tisíc dolarů týdně navíc ke svému platu po dobu trvání případu – očekáváme vyřešení do dvou týdnů – a dalších padesát tisíc po skončení.“

Námitky se jí zasekly v krku. Osmdesát dva tisíc dolarů. Přinejmenším osmdesát tisíc. To je zatraceně hodně peněz.

To by jí koupilo spoustu zapomnění. A pokud to takhle půjde dál, bude zapomnění důležitější než všechno ostatní.

A taky potřebuje nové auto.

„Předpokládám,“ slova z ní lezla, jako by měla krk z gumy, „že se jedná o nebezpečný případ?“

Lauren Abramsová si s dalším nylonovým zašustěním posunula nohy; starší Thompson a starší Griffin ji sledovali, jako by měla vstát a s křikem vyběhnout ven z místnosti. Nikdo z nich neodpověděl.

Viděla dva lidi zemřít. Tepalo jí v ruce tam, kde se řízla. Stehno ji bolelo. Chtěla cigaretu a chtěla tabletky. A chtěla osmdesát tisíc dolarů.

Nesejde na tom, co je to za případ.

„Udělám to,“ řekla a doufala, že to bude stát za to.

Kapitola třetí

„A my ctíme první starší nade všechny ostatní, jelikož byli zakladateli naší Církve a takto spasiteli lidstva.“

Kniha Pravdy, Původ, odstavec 1 256

Starší Griffin vstal. Světlo ze svíček na podlaze se mu rozlilo po obličeji a hodilo mu stíny přes jedno oko. Na okamžik vypadal cize, skoro děsivě, pak se otočil zpátky doleva a byl to zase on.

Chess se rozbušilo srdce v hrudi. Tvrdili jí, že to jen trocha magie. Jen slib, nelišící se od toho, který skládala na počátku výcviku, a určitě nijak odlišný od toho, který skládala po dokončení výcviku, kdy se ve věku jednadvaceti let stala řádnou zaměstnankyní Církve.

Jenže ji to neuklidnilo. Tohle bylo jiné a Chess to věděla. A nelíbilo se jí to. Nelíbila se jí ani energie narůstající v místnosti, vychytralá a dotěrná, ani ten zvláštní úsměv na tváři Lauren Abramsové, když se dívala, jak starší chystají oltář.

Chess stála uprostřed místnosti s rukama sepjatýma za zády. Zaschlá krev se vsákla do látky jednoduchého ceremoniálního šatu, z čehož se jí trochu zvedal žaludek. Nedělala si starosti se starším Murrayem a popravčím; proti těm několika nemocem, které se přenášely krví nebo jinými tělesnými tekutinami a unikly přísné karanténní a vyhlazovací politice, byli zaměstnanci Církve očkovaní.

Ale madam Lupita… Kromě nemocí, kdo ví, jaký bakteriální guláš jí proudil v těch zamořených žilách? Chess si realisticky uvědomovala, že když krev zaschla, je nebezpečí pryč, ale přesto ze sebe toužila ten zatracený šat strhnout co nejrychleji.

Ale samozřejmě neměla na vybranou. A čím dřív složí ten slib, tím dřív dostane pěkný tučný šek. Může ho moci strčit do nočního sejfu cestou domů.

Pohyb nalevo od Chess ji přivedl zpátky do místnosti a zpátky k rituálu. Starší začali sypat čáru ze soli a mumlat slova moci při pohybu po směru hodinových ručiček. Lauren stála u stěny mimo kruh a sledovala je s pažemi založenými na hrudi a zkříženými kotníky. Chess podrážděně zasvědila kůže.

Ne že by bylo tak neobvyklé, že nemá ráda lidi na první pohled. Tak jí připadala většina lidí. Ale obvykle ji nenutili pracovat s lidmi, které neměla od pohledu ráda. Cítila se… jako by ji do toho navezli.

Jenže ji nikdo nenutil ten případ vzít. Ne, nenutil. Podplatil. A ona si ten úplatek vezme, protože potřebuje peníze.

Linie ze soli za zády starších purpurově vzplála a slabě zasyčela, když se vznesla vzhůru a všechno barevně ozářila. Bílé punčochy starších zazářily a obličeje se zaleskly; světlé vlasy staršího Griffina mu orámovaly hlavu jako aureola ze zářící fialové, až z toho Chess zabolely oči.

Nejen Chess. Energie bzučela a vířila kolem, bušila jí do kůže. Byla v tom polapena, vír moci se stáčel kolem ní, zachycoval ji a stahoval dovnitř. Nevěděla, kam se má dívat, na co se zaměřit; nedokázala ani zavřít oči.

A tak sklopila pohled a zaměřila se na zaprášené špičky kdysi lesklých černých bot s tečkami od krve. Nebyla to dobrá volba. Hlava se jí točila, nohy jí připadaly závratně vzdálené. Ale bylo to lepší, než sledovat pohyb starších – jak rozkládají svoje misky a zapalují ohně s bylinami – uvnitř jiskřícího jasně zářícího dómu.

Dobré bylo jen to, že ji Lauren Abramsová už neviděla. Kruh jí zastíral výhled. Aspoň nějaká úleva.

Kruh zaplnil hustý dusivý dým fialové barvy, téže barvy jako ohně hořící na velkém ohřívadle naproti ní. Nechtěla to vdechovat. Vdechování bylo součástí slibu, součástí Svazování. Ani nevěděla, co všechno je tam za byliny, ale když se jí dostanou do plic, dostanou se jí i do krevního řečiště a uzamknou každou buňku jejího těla do magického slibu, který bude muset dodržet.

Mocné poutací byliny. Puškvorec, vetiver a puškvorcový kořen spolu s tajemnou tepavou energií lékořice. Cítila, jak se v ní šíří, nacházejí prázdná místa, berou si její magii a mísí se s ní. Byla nahá, byla jim otevřená; procházeli jí bez jakékoli opatrnosti, bezcitně, projeli jí od hlavy až k patě a přinutili ji sehnout se před jejich mocí.

To nebylo jako ty sliby, které skládala při zasvěcení nebo při začátku výcviku. Tohle byla… tohle byla těžká, temná magie, která ji polapila a tiskla ji tak, až měla pocit, že vybuchne. Nikdy dřív nic takového nezažila. Tohle nebylo správné, nemohlo to být správné…

Slyšela hlasy starších, viděla je pohybovat se, když přidávali na hořící purpurový oheň další byliny v severní části kruhu. Myrha a cedr, bergamot a dračinec. Měla mlhu před očima. V kouři se objevovaly postavy, otevřená ústa, zírající oči. Někdo zasténal. Nebyla si jistá, jestli to nebyla ona.

Starší Thompson začal recitovat, potichu a pomalu. Jeho hlas zastřel kouř, moc a rozkazovačný tón, který jí přejížděl po páteři. Pohnula se, aniž by chtěla, protože k němu byla připoutána. Připoutána jeho rozkazy. Někde hluboko v sobě s tím bojovala.

Už to nechtěla dělat. Změnila názor. Srdce jí poskakovalo v hrudi jako kulička v hracím automatu a zoufale se snažilo utéct. V duchu bojovala proti staršímu, proti tomu, co chtěl udělat, ale byla polapena. V pasti. Ruce se jí na jeho povel zvedly a otočily se, aby k vrcholu dómu mířila bílá zápěstí s modrofialovými žilami pod kůží.

Ruka staršího Griffina sevřela její paži. Zoufale se prodírala dýmem před svýma očima a toužila ho najít. Bojovala s kouzlem, které jí sklouzlo po nohou, zatočilo se jí kolem ramen, pohladilo břicho a prsa a přejelo po krku. Všude.

Přízračné ruce, neznámé ruce, všude po těle. Ne. Ne, přísahala, že ne… že už si nelehne, už není dítě, nemusí to dělat. Nemusí je nechat to dělat, může bojovat, je mocná. Je čarodějka, zatracená čarodějka Církve; vyrostla a má moc. Nemusí je nechat… už ne… tohle už nechce, ne…

„Dost.“ Hlas jí nefungoval, suché rty na tom slovu bolely. Nemohla to udělat, nechtěla už být ovládána, nemohla se vzdát své moci. Nemohla se vzdát své nezávislosti. Své samostatnosti. Síla, kterou se tak zatraceně snažila získat, právo udržet myšlenky ve vlastním těle, nebýt nucena nechat lidi, aby používali její tělo jako hračku a nevšímali si jí, dokud ji nevytáhnou z krabice, aby si s ní pohráli, a pak ji zahodili, až toho budou mít dost.

„Dost!“ zkusila znovu, ale vyšlo z ní jen zachrčení. Ovládla ji panika. Neviděla, neslyšela, necítila ruce ani nohy. Hlas staršího Thompsona sílil a duněl jí v uších, jak se do ní tlačila jeho moc a přemáhala ji. Bojovala s ní, aby udržela Chess v klidu.

Nohy se jí pohnuly, jako by se brodila napůl ztuhlým betonem. Musí odsud. Musí. K čertu s penězi. Nestojí to za to, nestojí to za tohle, nestojí to za to, být polapena těžkýma černýma rukama a přinucena vzdát se všeho, co se celý život snažila získat.

Starší Thompson křičel. Jeho slova do ní bušila jako pěsti. Zatlačila víc, sahala po té tlusté purpurové zdi. Musí se dostat ven, musí…

Další ruka jí stiskla paži. Snažila se vykroutit, ale držela ji. „Cesarie. Cesarie. Cesarie.“

Starší Griffin. Mluvil na ni starší Griffin, jeho hlas byl tichý, ale přes řev staršího Thompsona zároveň jaksi slyšitelný. Opakoval její jméno znovu a znovu a ten maličký kousek Chessina já se toho zachytil, popadl zvuk svého jména a přimknul se k němu.

„Cesarie. Jsem tu s tebou, Cesarie. Poddej se tomu. Nech to být a věř mi. Znáš mě, Cesarie. Já znám tebe. Nikdo ti tu neublíží, nic se ti nestane. Slibuji ti, že to skončí, když se uvolníš, a nedojdeš k žádné úhoně. Slibuji. Nech to být a skončí to, přestaň s tím bojovat, nikdo ti neublíží. Nikdo ti nic zlého neudělá, Cesarie, slibuji…“

Nechtěla. Pohodila hlavou dozadu a dopředu, popírala to, odmítala.

Mluvil dál, pronášel tutéž tichou litanii znovu a znovu. Chess tekly po tvářích slzy. Cítila je, ochutnala je, byly slané a měly příchuť po puškvorci a kajenském pepři z bylin útočících na její tělo.

Po chvíli se uvolnila, ačkoliv neměla tušení, jak dlouho to trvalo, kolikrát zopakoval její jméno a nutil ji vzdát se, aby nad ní starší Thompson mohl převzít kontrolu. Starší Griffin by nepřipustil, aby se jí něco stalo. Věděla, že ne. Věřila mu tak jako jiným, věřila mu víc než komukoli kromě… Věřila mu a on se postará, aby jí nikdo neublížil. Postupně cítila, jak se energie kolem ní změnila, slyšela, jak hlas staršího Thompsona zmlknul. S povzdechem sáhla dovnitř sebe a dala mu svou důvěru.

Energie se změnila. Najednou jako by kousek puzzle zapadl na své místo. Už to nebylo děsivé ani nebezpečné. Byla v tom. Poddala se tomu. Souhlasila s tím a dělala to a najednou jí to nevadilo. Vlastně…

Naplnilo ji to a nechalo ji to se vznášet. Lepší než tabletky. Lepší než kousek Snu. Každá buňka v jejím těle byla čistou mocí, plná svěžesti, světla a radosti. Už se nemusela rozhodovat, neměla zač bojovat. Nezápasila s žádnými vzpomínkami, s žádnou hanbou ani trápením. Už nebyla sama sebou. Byla někým jiným, někým, kdo někomu patřil, a ten někdo rozhodoval a nechal ji se vznášet…

Znovu se to přepnulo a Chess se s nárazem vrátila do sebe. Otevřela oči.

Světlo se změnilo. Bylo stále purpurové a zářilo, ale zbarvily ho černé a červené komety přelétající přes zářivou stěnu energie. Krev jí proudila v žilách a v mozku, rychleji a rychleji, tetování vřeštěla a svědila, svíjela se jí na kůži, propalovala se do masa a kostí a vysílala jí do duše poplach.

Na okraji kruhu stáli duchové. Jejich oděv jí byl povědomý, tváře znala z obrazů. První starší. Zakladatelé Církve.

Byli ovládáni bylinami, vykleštěni magií. Zírali na ni očima, které byly jen bílými prázdnými ovály. Ruce měli sepjaté před sebou a stáli na zemi. Budou svědky její přísahy. Spoutají ji.

Potrestají ji, pokud slib poruší.

Zatraceně posvátné.

Hlas staršího Thompsona se rozléhal v tichu, jeho sílu rušilo jen lehké ochraptění.

„Cesarie Putnamová, této noci tě Svazujeme. Zavazujeme tě k věrnosti Církvi, Pravdě a Faktu, k moci Církve a moci země. Přijímáš tento slib?“

Starší Griffin jí něco zašeptal do ucha. Zopakovala to ústy, která jako by nebyla její, a cizím hlasem plným nervozity. „Chci znát podmínky slibu.“

„Podmínky slibu jsou následující: nepromluvíš o jeho účelu s nikým kromě těch, kteří jsou k tomu oprávněni. Nebudeš jednat neloajálně vůči Církvi. To, co uslyšíš o svém cíli po pronesení slov slibu a dokud z tebe nebude slib sňat, nezopakuješ nikomu kromě těch, kteří jsou k tomu oprávněni. Zopakuješ je oprávněným osobám, pokud k tomu budeš vyzvána. Přijímáš tyto podmínky?“

Další zašeptání staršího Griffina. „Kdo jsou ti oprávnění?“

„Tito oprávnění jsou starší Thompson, starší Griffin, nevyšší starší. Lauren Abramsová, třetí Inkvizitorka Černé brigády. Tito oprávnění budou také jmény, která ti byla poskytnuta výše zmíněnými. Přijímáš tyto podmínky?“

„Jaký je trest za porušení slibu?“

„Slib je neporušitelný.“

„Žádný slib není neporušitelný.“

„Pokud bude tento slib porušen, trest je následující: duchové prvních starších tě potrestají. První starší tě odstraní z tvého těla a tělo znehodnotí. Budeš odvedena do vězení pro duchy a zde ponechána tak dlouho, dokud první starší nerozhodnou, že tvůj trest byl dostatečný.“

Otřásla se. Nemažou se s tím. Ani o tom nepochybovala.

„Cesarie Putnamová, přijímáš tyto podmínky?“

Olízla si rty. „Přijímám je.“

Starší Thompson něco zamumlal. Znovu zvedl paže. Dech jí zarachotil v hrudi; věděla, co přijde, a nechtěla se dívat, ale nedokázala tomu zabránit, když se jí oči nezavřou…

Na ostří čepele se zablýskla jasně fialová barva těsně před tím, než jí starší Griffin rychle a rozhodně mávl nad jejími zápěstími.

Nervy jí zavibrovaly. Matně vnímala bolest, studené bodnutí pod kůží, ale to, jak byla magicky ovládána, udrželo to nejhorší v uctivé vzdálenosti od ní.

Stejně to však viděla. Viděla krev vytéct z ran jako purpurově černý inkoust, jako ropa bublající v rozsedlině, viděla ji padat na hromadu bylin kouřících jí u nohou. Neviděla žádného ze starších se pohnout, ale bylo to tam, purpurové plameny se zableskly rudě, když na ně dopadla krev.

„Cesarie Putnamová, jsi svázána. Zavázána poslechnout body této dohody. Od této chvíle nepromluvíš o tom, co se zde dozvíš. Řekni, že jsi svázána.“

„Jsem svázána.“ Ta slova jí slizce a nechutně vázla v puse.

První starší přikročili blíž. Jeden z nich nesl čepel, skutečnou, ne přízračnou, zářící fialově. Chessina tetování křičela; její duše křičela.

Čepel se zvedla. Duch – netušila, jak to funguje – je všechny řízl do zápěstí. Každý z duchů utržil ránu, z níž vytékala bělavá ektoplazma. Nakapali jí to do jejího vlastního zranění. Bodalo to a pálilo, rozběhlo se to krevním řečištěm do celého těla – úder moci, strachu a ledové smrti, která ji mrazila, i když jinak v ní všechno hořelo.

„Cesarie Putnamová, jsi svázána. Jsi zavázána poslechnout rozkazy těch, kdo byli dříve zmíněni v tom, co sis vyslechla. Řekni, že jsi svázána.“

„Jsem svázána.“

Omámenost jí přešla ze žaludku do hrudi a do hlavy. První starší na ni útočili dál. Krev jí dál tekla z ran, syčela na ohni pod nimi jako tuk kapající do barelů na tržišti. Cítila ji, cítila krev smíšenou s bylinami. Její pach se měnil v něco jako skořici a měď.

Oheň zaplál oslňující fialovou. Vzplanul jí u nohou i uvnitř těla. Po čele a krku jí stékal pot mezi prsa. Ofinu měla přilepenou na čele.

„Cesarie Putnamová, poklekni.“

Kolena se jí podlomila. Necítila, že by narazila na zem, ale věděla, že se to stalo.

„Richtaru bessiden amacha.“ Hlas staršího Thompsona stoupal, zněl hlasitěji než hřmění v Chessiných uších a chraptivé zoufalství dechu v plicích. Kouř se ovíjel kolem ní, tlačil na její moc, proplétal se s ní a omotával ji jako horká těžká mokrá deka.

„Jsi svázána mou mocí. Jsi svázána svou mocí. Jsi svázána skrze svou krev a kosti. Mocí, Církve, mocí Pravdy, mocí prvních starších země jsi svázána.“

Před očima se jí roztančily plameny. Zrak se jí rozmazal slzami a štiplavým potem. Příliš horko, je tu příliš horko, ztratila příliš mnoho krve…

„Nechť je Svázání zpečetěno!“

Plameny vyskočily a spálily jí obličej. Něco jí vyteklo na zápěstí a popálilo jí kůži. Bylo to cítit po bylinkách. Podívala se na své paže a sledovala, jak po nich stéká hustá načervenalá tekutina, proniká jí do krevního řečiště a propaluje se jí do paží, hrudi a mozku.

Bolelo ji v krku. Ječela. Ječela tak nahlas a tak dlouho, že stěží cítila, jak Svázání dosedá na své místo, když se jí hojily rány. Stěží cítila, jak jí něco luplo v hlavě i v těle.

Stěží. Ale přesto to cítila.

Oheň vyhasl. Starší Thompson řekl ještě něco, ale bylo to příliš potichu, takže to neslyšela. Energie se zvedla; první starší zmizeli a zanechali po sobě jen zářící purpurový kruh.

Ruce staršího Griffina svírající její ramena ji přiměly se zaklonit a opřít se o jeho hruď. Dýchala přerývaně. Nechtěla plakat, neměla to v úmyslu, ale nedokázala tomu zabránit, nemohla si pomoci. Třicet tisíc dolarů jí nepřipadalo jako dostatečná kompenzace za to, čeho se právě vzdala. I její víra v Církev a důvěra k ní jako by bledly ve světle toho, co ztratila.

Kruh zmizel a na jeho místo začal proudit čerstvý vzduch, který rozptýlil kouř. Přes poslední purpurové záblesky znovu uviděla Lauren Abramsovou, která se mírně usmívala a dívala se na Chess ležící na podlaze, jako by to pro ni bylo to pravé místo.

To Chess stačilo. Setřásla ruce staršího Griffina a zvedla se na nohy, které se pod ní málem podlomily. Se slzami nemohla dělat nic, ani s propoceným šatem přilepeným na tělo nebo se zmáčenými vlasy. Ale může zatraceně čelit Lauren vestoje.

Lauren se mírně usmála a prohlédla si ji od hlavy k patě. „Zvládlas to dobře.“

„Bojovala se mnou.“ Starší Thompson klesl na židli, vytáhl kapesník a otřel si husté obočí. „Málem prolomila kruh.“

Lauren pozvedla obočí a pohlédla na Chess s obnoveným zájmem. „Opravdu?“

„Cesaria je velmi silná,“ řekl starší Griffin a Chess se musela přinutit, aby se na něj nepodívala. Jinak by se k němu rozběhla, jen aby ji znovu podržel. Nikdy… nikdy neměla nikoho, kdo by pro ni něco takového udělal, ne takhle. Nikdy neslyšela, že by o ní někdo mluvil s takovou hrdostí v hlase.

To nebyla úplně pravda. Jedna osoba už udělala obojí. Ale už to nikdy neudělá.

„No.“ Lauren si oprášila ruce, jako by si z nich potřebovala smýt slova staršího Griffina. „Takže když je to hotovo, musíme něco probrat, ne?“

Kapitola čtvrtá

„Buď hrdá na vrásky, které ti život dal! Jsou symbolem slibů, jež jsme učinili našim rodinám a našim činům. Všechny důležité skutky zanechávají jizvy.“

Rady paní Dokonalé pro dámy od paní Dokonalé

Fotka sklouzla po leštěném dřevěném stole. Bílé okraje stěží zadržovaly hrůzu na ní. Chess se na ni podívala a ztěžka polkla. Podívala se znovu.

„Byl nalezen před třemi dny. Tedy… to, co z něj zbylo. Každou chvíli očekáváme identifikaci.“ Lauřin chladný jiskřivý hlas se zařezával do Chessina vzteku. Při pohledu na znetvořené tělo na fotografii cítila především lítost. Stálo ji dost úsilí nepřeskočit stůl a nepraštit ji. Jak to může dělat? Jak se může dívat na… tu věc, ten kus masa a tak blbě plácat, když tohle byla lidská bytost?

„Dole u doků. Myslím, že tu oblast znáš?“

Chess bez přemýšlení přikývla a natáhla váhavě ruku k fotografii. Stále na sobě měla mokré šaty, které se jí studeně lepily na tělo. Ale kvůli tomu se netřásla.

Sklouzla k ní další fotka a klepla do té první, ještě než se jí Chess stihla dotknout. „Tohle se objevilo včera jižně odtamtud. Padesátá pátá a Obchodní. Tentokrát několik různých obětí, ale ne celá těla. Jen to, co vidíš.“

Tuhý fotopapír jí málem pořezal prsty, když ho zvedla a naklonila, aby na fotku líp viděla. Ne že by o to stála. Ale Lauren a starší ji pozorně sledovali a seděli na židlích tiše a nehybně. Asi chtěli, aby něco viděla – všimla si toho – a Chess by ráda věděla, co to je.

Přejela pohledem po fotografii a snažila se ji rozdělit na kousky, čtverce, aby se ochránila před tou hrůzou na ní. Přes horní část první fotky, pak dolů, dolní pravý roh, pak…

Zápěstí jí křižovaly vystouplé černé jizvy. Silné a rovné, jako koleje přes předloktí. Z nich vycházely tmavě fialové žíly vytvářející krajkový vzor až k loktům a dolů až na dlaně.

Starší Griffin zachytil její pohled. „Až z tebe bude Svazující slib sejmut, zase zmizí,“ řekl. „Zůstávají prostě jako připomínka.“

Ano. Jako by zatraceně mohla zapomenout.

Přesto přikývla a pokračovala dál. Obrnila se proti pohledu na celý obrázek, až nakonec uviděla to, co ostatní chtěli, aby postřehla. Bylo to stěží viditelné, jen čárkovitý stín na temné černobílé sražené krvi. Ale bylo to tam a Chess ztuhla krev ještě víc.

Zatraceně, potřebuje tabletky. „Lamaru.“

Když nikdo neodpověděl, vzhlédla. „Správně? Lamaru se vrátili. To je ono. Oni to provedli.“

Lauren přikývla. „Ano, myslíme si to.“

Sáhla na klín, kde měla položenou tlustou složku, a přesunula ji na stůl. „Dostali jsme informace, že se opět dali dohromady a pohybují se v oblasti známé jako Downside. Tam bydlíš, ne?“

„Ano.“

„Skvělé. Takže budeš pro nás ještě větším přínosem, než jsme si mysleli. Kdy tam mám přijít? Dneska večer? Máš volno?“

„Cože?“ Co to zatraceně říká? Byla ulepená od potu, v podstatě se málem zhroutila, dívala se, jak zaměstnanci Církve umírají – a teď si Lauren Abramsová, která nic z toho nezažila, myslí, že ji Chess pozve na procházku po ulicích Downside? V noci? A navíc ani v okolí jejího bydliště, kde byla relativně v bezpečí?

„Ptala jsem se, jestli máš dneska večer volno, Cesarie. Každou minutu, co tu sedíme, Lamaru pracují proti nám, jak víš. Myslím, že bude nejlepší, když začneme hned.“ Zamávala řasami. „Tedy pokud nejsi unavená.“

Ano, Chess byla unavená. Byla unavená z toho, že do ní rýpe tahle protivná ženská.

Fyzicky unavená? To je úplně jiná otázka. Byla vyčerpaná. Ale taky se držela. Pár Svěráků, pěkně tlustá lajna… v krabičce na tabletky i v bytě měla dost bylinek a farmaceutik, aby ji udržely vzhůru týden. Ha. Výhody moderního bydlení.

„Vůbec nejsem unavená,“ řekla.

Lauren zatočila se složkou, která popojela k Chess přes stůl a narazila jí do paží. Při nárazu se jí fialová chapadla pod kůží posunula a přeskupila. Zvedl se jí žaludek. Rychle složku otevřela a zastrčila fotky dovnitř. Už se na ně nechtěla dívat a rozhodně nechtěla vidět fyzické projevy silné magie ve svém těle, jak se jí svíjejí pod kůží jako červi. Nebo ještě hůř.

Celá složka bzučela energií. Chess si nedokázala představit, co za hnus se v těch nenápadných papírových deskách skrývá. Nechtěla si to představit.

A naštěstí ani nemusela, protože se detailně seznámí se všemi stránkami, s každým slovem, každou šmouhou a každým ohavným činem.

Přesně tohle potřebovala, fakt. Další špína v duši. Jednoho dne z toho možná praskne; jednoho dne z ní každý hnus, co jí provedli, a co Chess provedla jiným, vyletí jako vodotrysk plný špíny a zármutku, všechna ta tajemství, co v sobě drží, se vyvalí na povrch a přidají se k té špíně, co ze sebe přes usilovnou snahu nedokáže smýt.

Nikdy nebyla nucena v sobě ta tajemství držet kouzlem. Držela je tam jen její hanba.

„Fajn.“ Lauren se zvedla ze židle a pravou rukou si uhladila sukni. „Vezmeme si moje auto, nebo –“

„Ne.“ Uf, to z ní vylítlo možná až moc rychle; Lauren pozvedla obočí. Chess skoro viděla, jak krčí nos a otevírá ústa – zřejmě aby Chess připomněla, že jako třetí Inkvizitorka je její nadřízenou podle hodnosti, i když ne přímo na oddělení. „Chci říct, potřebuji svoje auto a potřebuji se převléknout a osprchovat. Jsem celá od krve.“ A taky si musím dát v klidu pár tabletek, ale to neřekla. Začínaly ji svědit dlaně a rozhodně se potřebovala nadechnout.

„Pojedu za tebou.“

Ksakru. Lauren u ní doma, Lauren šťourající se jí ve věcech? To rozhodně ne.

„Vlastně by ses měla také převléknout, Lauren. Místo, kam půjdeme, není nejbezpečnější částí města a –“

„Jsem členka Černé brigády, Cesarie. Myslím, že zvládnu trochu pískání.“

Zatraceně, už zase. Opravdu si ta ženská myslí, že jde jen o tohle? Že si pár drsňáků tu a tam sáhne na rozkrok a bude jim mlaskavě posílat pusu?

Když uviděla ty fotky a zjistila, že mají co do činění s Lamaru, bylo to dost špatné. Už samo o sobě to bylo dost děsivé i bez vendety, kterou nepochybně povedou speciálně proti ní, aby byla trocha legrace navíc. Při pohledu do Laurenina rozhodného arogantního obličeje si však uvědomila, že má co do činění se ženou, která netuší, do čeho jdou, což bylo něco úplně jiného.

A navíc toho Chess nemohla moc říct, protože kdyby jim poskytla příliš mnoho informací o Downside, mohli by stáhnout její povolení tam bydlet. Nedokázala snést ani pomyšlení na něco takového.

„Myslím, že by bylo lepší, kdyby sis obula pohodlnější boty,“ řekla nakonec. „A džíny. Něco neformálního, víš? Nechceme přitahovat pozornost, pokud je to možné.“

Lauren to chvíli zvažovala. „Dobře. Půjdu domů a převleču se. Ty udělej totéž a za čtyřicet pět minut se sejdeme u tvého domu.“

Nebylo to skvělé, ale bylo to lepší než nic. „Potřebuješ mou adresu?“

„Je ve tvé složce.“

„Oh. Správně.“

Lauren se uculila a zvedla se. „Počkej na mě před domem, pokud ti to nevadí. Nerada bych ztrácela čas tím, že si tě dojdu vyzvednout.“

Ta poznámka a několik dalších dosud vířily Chess v hlavě, když Lauren vjela autem – třešňově červeným sporťákem, dokonalým princeznovským vozítkem pro dokonalou dcerušku nejvyššího staršího – na obrubník na rohu Padesáté páté a Obchodní. „Ten dům tamhle,“ řekla. „Tam byla pořízena druhá fotka.“

Chess přikývla a vystoupila. Zhluboka se nadechla. Vzduch ohavně páchl shnilotinou od jatek vzdálených čtyři ulice vedle. Když foukal vítr přímo odtud, páchlo celé Downside jako vypálené morové město v létě. A protože byla klikařka, tak tohle byl jeden z těch dnů.

Musela však připustit, že to mělo pár výhod oproti vlezlému parfému, kterého bylo Laurenino auto plné. Nemusela sedět přímo vedle Lauren. Nemusela poslouchat Laureniny řeči. A hlavně nemusela poslouchat Laureninu hudbu.

Hnijící mrtvoly byly lepší, pomyslela si, ale hned toho zalitovala – trochu –, když si připomněla, proč tu jsou. Její žaludek, už tak podrážděný ze čtyř Nervíků a dvou Svěráků, trochu zaprotestoval. Otevřela plechovku koly, kterou si s sebou pro tenhle případ vzala, a trochu se napila.

„Kofein může ovlivnit tvou energii, víš,“ řekla Lauren. „Od umělých stimulantů je lepší se držet dál.“

To byla zřejmě nejsměšnější věc, co jí někdo v posledních týdnech řekl. „Budu to mít na paměti.“

„Říkám ti to proto, že pokud se chceš v Církvi dostat dál, měla bys využít každou výhodu a jedna z nich je mít svou moc stále v pohotovosti. Nechceš přece –“

„Jo, díky. Takže kde je našli?“

Laurenino pozdvižené obočí Chess přesně řeklo, co si o změně tématu myslí, ale přijala to. „Tam. Jdeme.“

Společně přešly ulici. Chessiny podpatky klapaly na rozbitém betonu co nejtišeji, jak jen dokázala. Silnice vypadala jako patchworková přikrývka – čtverce hlíny, části zaplněné štěrkem, tu a tam pár stop asfaltu.

Působilo to prázdně, ale v Chessině hlavě začal tiše zvonit zvonek na poplach. Ulice Downside nikdy nebyly prázdné, zejména v noci ne. Pokud byly tiché a nehybné, připomínaly vysokou trávu skrývající šelmu, a tehdy byly také nejnebezpečnější. Byly připravené zaútočit. Věděla, že jí záda určitě sleduje přinejmenším tucet párů očí a aspoň tucet rukou si sahá do kapes, za opasky i do účesu a hledá zbraně.

Laurenino auto bylo zřejmě nadupané ochrannými kouzly. Byly v něm v bezpečí jako uvnitř samotné Církve, ale jejich tetování byla navržena jako ochrana proti duchům a magii, ne proti obyvatelům Downside, kteří si ilegálně vydělávají na živobytí.

Za chvíli si s tím už nedělala starosti. Pokud byla v noci venku, obvykle šla s Postrachem a toho se nikdo neodvážil otravovat; sakra, nikdo se na něj neodvážil ani podívat na víc než pár uctivých vteřin. I když s ní fyzicky nebyl, všichni věděli, kdo je nebo spíš ke komu ji přiřadit… Všichni věděli, že pro Ranaře pracuje čarodějka z Církve.

Jenže Postrach ji nenáviděl a Chess neměla tušení, jestli Ranař ví, co provedla. Co prováděla. „Hlupák“ bylo jedno slovo používané pro lidi, kteří si mysleli, že mohou zradit Ranaře a dostat se z toho. To druhé slovo bylo „mrtvý“.

Měla legrační pocit, že se obě tahle slova vyplní, pokud odsud rychle nevypadnou. Vůbec se tu necítila dobře, i když jí speed rozproudil krev jako bystřinu. Speed občas maskoval reakci na duchy, ale obvykle ne na magii obecně a tenhle koutek vibroval jako rozezvučený zvon.

„Cítíš něco?“ zeptala se tiše, když dorazily do řídké trávy na okraji pozemku.

„Hmm. Trochu.“ Lauren se neobtěžovala ztišit hlas; znělo to jako štěbetání ranních ptáčat za úsvitu. Chess sebou trhla a snažila se rozhlédnout, aniž by to bylo příliš nápadné. Pořád nic, žádný pohyb. To nebylo dobré.

Suchá tráva jim varovně šeptala kolem bot, když po ní kráčely směrem k vnitřnímu rohu. Chatrné budovy se skláněly kolem a hrozily zřícením; vytvořily rozviklaný oblouk, jakýsi rám. Chess nikdo nemusel říkat, že právě tady bylo tělo – to, co z něj zbylo – nalezeno.

Z magie kolem jí bzučelo v hlavě a rozehřívalo ji to. Užila by si to, kdyby nebyla napůl ochromená strachy. Tohle nebyla její čtvrť. Tady to neznala. Uvnitř těch budov mohlo žít pár rodin, které si živobytí musely vydřít prací v dýmkových místnostech, na jatkách nebo v krematoriích nebo i vybíráním kapes v lepších částech města. Lidé, kteří se vyhýbali společnosti.

Nebo tam mohli být feťáci, napůl šílení z halucinací, s otupělými nervy a mrtvýma očima. Nebo hůř. Nedalo se to určit, dokud nebudou přímo u nich a pak už bude příliš pozdě.

Zavrtěla hlavou a sledovala Lauren, jak utíká do stínu v rohu, aniž by moc váhala. Buď je Černá brigáda banda bláznivých drsných sviní, nebo je Lauren Abramsová úplně zabedněná. Chess věděla, které teorii dává přednost.

„Bylo to tady,“ naznačila Lauren rukou kruh. Mávla nad místem velkým asi čtvereční metr. No, to by jim stačilo. Na fotce nebyly vyskládané mrtvoly. Spíš… naházené na hromadě.

Lauren vytáhla těžkou stříbrnou baterku z batohu na rameni a zapnula ji. Skvrnu na zemi zalilo bezbarvé světlo a na popraskaných prknech stěny okolo se objevily šišaté stíny.

Zatraceně. Chess měla dvě možnosti. Buď strčit ruku do té nepochybně rozbouřené louže hnusné energie nad ozářeným místem, nebo vypadat jako úplná blbka. A vzhledem k těmto možnostem jí dotek příšerné smrtící energie zněl docela zajímavě.

Prsty jí brněly a ten pocit sklouzl i přes nové jizvy na zápěstích. V jasném světle baterky vypadaly žíly pod kůží černé; posouvaly se a proplétaly s energií tohoto místa a Chess měla pocit, že ji lechtají nehty.

Číhala tam i temnota, jako pomalé zurčení pod povrchem. Ale ne taková, jakou by očekávala, to vůbec ne. Tohle jí nepřipadalo jako smrtící magie, ani jako vážně míněná černá magie. Připadalo jí to jako kletba, kterou studenti Církve zkoušejí jeden na druhého – kouzla zapomnění nebo nešikovnosti, na dočasné zmatení jazyka, aby očarovaný nemohl správně mluvit. Kouzla, která vyprchají za deset nebo patnáct minut. Neškodné nesmysly.

Ale hromada zakrvácených kusů těl s vyřezanými značkami Lamaru… To rozhodně nebylo neškodné. Nic z toho, co Lamaru dělali, nebylo neškodné.

Co se to sakra děje?

Lauren to zřejmě cítila taky, tu nepatřičnost. „To nedává smysl,“ řekla. „I kdyby spáchali tu vraždu jinde a nechali tu jen kusy těla, byla by energie temnější.“

„Jsi si jistá, že to našli právě tady?“

„Řekli mi, že to bylo tady. A je to taky na fotce, takže to musí…“

Chess se vzpřímily všechny vlasy i chlupy. Zrovna se začala otáčet, když na ně i na stěny zasvítilo červené světlo a změnilo Laureniny vlasy v krvavou řeku kolem jejího obličeje.

Uprostřed křižovatky tmavě červeného ohně vířícího ledově horkou černou energií se nacházel kruh. Chessin žaludek sebou trhl. V tom kruhu byla temnota, tma, zoufalství a utrpení. Cokoli bylo uvnitř, vydá další zlo, jakmile to bude uvolněno. Věděla to. Věděla to dřív, než začalo to kničení.

Prase. Ne z jatek, ale blíž, přímo nad nimi, přímo přes ulici.

Lamaru na ně čekali. Jak to sakra věděli?

Lauren vytřeštila oči; bělma se zaleskla rudě kolem panenek velikosti BB kuliček. Chess je jen zahlédla, stejně jako vyděšený obličej druhé ženy, než padla na kolena a trhnutím otevřela tašku. Lákalo ji rozběhnout se k autu a vypadnout odsud, ale o tom nemohla ani přemýšlet. A nepřemýšlela. V těch prázdných budovách byli lidé, kteří se skrývali a sledovali je, a pokud měla pravdu ohledně toho, co se děje za tou stěnou zla, odsoudila by je všechny k ohavné smrti. Už tak její svědomí tížila pěkná řádka věcí.

Měla hřbitovní hlínu. Dobře. Oměj měla při sobě vždycky a posledních pár měsíců nosila i kobylky. Železné piliny, které si nasbírala na doplnění zásob – skvělé. Pohlédla na Lauren a hruď se jí bezděčně zachvěla úctou. Druhá žena se hýbala, stavěla malé ohřívadlo a zažehla si dlouhou dřevěnou sirku o škrtátko na botě. Chytré.

„Lauren! Lauren, co máš?“ Musela ječet, to kničení zesílilo. Nebylo to jedno prase. Byla to prasnice, pokud se nemýlí, ach, kéž se mýlí. Víc než jedna.

Lauren otevřela pravou ruku; v dlani držela tři nahnědlé lístky vedle větvičky jmelí. Koriandr mexický. Skvělé. Budou potřebovat veškerou pomoc, co dokážou sehnat.

Ozvaly se prozpěvující mužské hlasy, které sklouzly Chess po kůži a rozvibrovaly jí všechna tetování. Popadla křídu a načrtla si na čelo pár ochranných značek; vzplanuly ve chvíli, kdy je dokončila.

Nakonec vzala lebku, ale zaváhala. Nemohly seslat kruh, pokud v něm nechtěly uzavřít tu záři. Ale to by trvalo příliš dlouho a oni by se k nim mezitím dostali příliš blízko. Ale bez kruhu médium uteče, a to by mohlo být stejně zlé jako to, co vyrazí z toho ohnivého kruhu. Neovládané médium popadne první duši, co najde, a to by byla vražda.

Lauren se jí podívala do očí. Očividně myslela na totéž. „Myslím, že to budeme muset urychlit.“

Chess začala odpovídat, ale vlna energie jí odtrhla slova od úst a rozervala zem pod jejíma nohama. Dopadla loktem do hlíny; její výkřik se ztratil v divokém crescendu kničení a konečném triumfálním výkřiku mužů. Hustá pulzující temnota duněla kolem, až hrozilo, že jí prasknou ušní bubínky.

Rozhostilo se ticho. Mrtvé ticho, vzduchoprázdno. Překulila se a začala se zvedat na nohy. Oči měla plné kruhu před sebou. Vítr jí odhodil vlasy z ramen a obličeje, celé tělo čekalo, jako by stála na okraji útesu a dělala první krok. Neúprosné bušení srdce jí dunělo v uších; tělo pulzovalo, bubnování v duši vytvářelo ozvěnu v prázdnotě kolem.

Z ohnivého kruhu vyskočily přízraky.

Kapitola pátá

„Duše by neměla opustit tělo až do okamžiku smrti. Jinak může dojít ke katastrofě.“

Kniha Pravdy, Zákony, odstavec 449

S jejich průhlednými černými těly se vrátil i zvuk. Okamžik váhání byl pryč. Chess měla ošklivý pocit, že je to poslední klidnější chvíle, co v nejbližší době bude mít.

Přízraky. Živá duše čaroděje odpoutaná od jeho fyzického těla a spojená s dalším neklidným nemrtvým. Duch přisátý na živou energii, posílený magií. Jeho živý partner mu poskytoval schopnost, co by jiný astrálně vytvořený duch nemohl mít – létání. Nikdy dřív žádný přízrak neviděla, natož aby s ním bojovala. Tajemství jejich vzniku bylo přísně střeženo a potřebné rituály – jako obětování černých prasnic – byly nesmírně obtížné. Bylo to horší, než si myslela. Pohybovaly se a snášely se k ní, pohlcovaly červené světlo a jejich štíhlá těla se třepotala ve větříku vytvořeném jejich letem.

Lauren se vedle ní pohnula. Chess se ohlédla a uviděla ji, jak klečí na kolenou a vytahuje z tašky chomáč hedvábí. Inertní hedvábí, podobné tomu, do něhož se balí lebka média. Ale proč? Na rozdíl od obyčejných duchů – a na rozdíl od médií – nebyly přízraky připoutány k zemi. Musely by se dotýkat země, aby bylo možné použít psí médium a Chess si nebyla úplně jistá, jestli by to k něčemu bylo dobré. Co se stane živým duším, když ty mrtvé jsou přenášeny do Města? Zemřou?

Ne že by jí na tom záleželo. Prostě to jen nevěděla.

Přízraky je obestoupily blíž, oči jim rudě zářily v stínových obličejích. Hadovité ruce mávaly a odplouvaly od jejich potrhaných těl. Teplota vzduchu klesla. Taková zima, tak strašná zima…

A co tu sakra jen tak stojí? Rychle si klekla a otevřela pytlíky s bylinami. Laurenin oheň už hořel, a tak na něj Chess hodila oměj a popadla kobylky. Pokud šlo o ni, bylo vězení pro duchy pro tyhle otrapy až příliš dobré, ale bylo to lepší než nic…

Přejela prsty po sáčku železných pilin a zarazila se. Znovu se na přízraky podívala a pak zase na sáček. Piliny byly malé, stěží víc než prach. Pokud existuje způsob, jak je dostat do vzduchu… Astrálně vytvořeným duchům se nedalo ublížit železem, tak jako mrtvým. Dokáže je nějak oddělit? Změnit přízraky na obyčejné duchy, které by s Lauren mohly vyřídit?

Existoval jen jeden způsob, jak to zjistit a Chess tu možnost hodlala využít. Zašátrala prsty v tašce, vytáhla ektoplazmarker a strčila si jej do kapsy, zrovna když se přízraky snesly dolů.

Lauren zavřískla a sehnula se s pistolí v ruce. Vystřelila. Kulka roztříštila zaprášené dřevo za nimi a Chess se zapíchly třísky do hlavy.

Neměla čas na to myslet ani si promnout štípající místa na krku. Přímo před sebou měla přízrak, černé rty měl zkroucené na ještě větší temnotě, čelist mu klesala níž a níž, Chessina kůže křičela a –

Skočila stranou a odkutálela se. Strčila ruku do sáčku s pilinami a trochu jich popadla. Mávla rukou a hodila piliny na stínovitou postavu. „Arkrandia bellarum dishanger!“

Přízrak uhnul před největším množstvím pilin, ale zakolísal. Vedle ní zaječela Lauren.

To nestačilo. Nebylo to dost dobré. Tímhle tempem by jim to trvalo věčnost – a to je čas, který neměly.

Dým z ohřívadla se zatočil kolem nich, zaštípal je v očích a zahltil jim plíce. Potřebovala výbuch, něco, co by naplnilo železem okolní vzduch. Vytvořilo bariéru.

„Lauren! Dej mi tu pistoli. Dej mi tu pistoli!“

Přilétla k ní; chytila ji jednou rukou a strhla stranou. Střelný prach? V nábojích nějaký bude, dobře, ale bude stačit na malý výbuch? Zatraceně, neměla tušení. Neměla tušení, ale byla to ta nejlepší šance, co měla.

Lauren byla zakrytá přízraky, které kolem ní tančily až na jeden, jenž se k ní lepil, zatímco se svíjela na zemi. Chess třesoucími se prsty otevřela zásobník a vysypala si náboje do dlaně. Není čas to zkoušet a rozdělávat je. Nahází je na oheň, přesně to udělá.

Šest nábojů. V dlani vypadaly malé a studené. Snad to bude stačit. Zastrčila si pistoli za pas džínů – není to nejbezpečnější místo, ale nemohla riskovat, že ji popadne některý z přízraků. Pak by bylo po všem. Beze zbraní dokážou ukrást jen trošku energie. Se zbraněmi kradou životy.

Levou rukou popadla ještě trochu pilin, a pak podržela obě ruce nad ohřívadlem. Není čas počítat, není čas přemýšlet, jestli to bude fungovat. Ta strašná, chladná vysávající energie přízraků ji obklopovala, mátla jí myšlenky, žaludek jí z ní ztěžkl a svíjel se a v hlavě jí bzučelo.

Vyprázdnila obsah obou dlaní do ohně a vrhla se k zemi.

Nic.

Lauren znovu zaječela a překulila se na břicho. Pak se zvedla na všechny čtyři. Jeden z přízraků sáhl po ohřívadle, možná, aby ho použil jako zbraň…

Ohřívadlo vybuchlo. Tlaková vlna srazila Chess k zemi. Bolestivě se nadechla kouře a železa. Překulila se na záda a zvedla se právě včas, aby viděla, jak se přízraky rozplývají a duchové klesají k zemi.

Fungovalo to. Neměla zatraceně tušení, jak a ani o vysvětlení nestála. Fungovalo to.

Zapískaly pneumatiky. Červené světlo zmizelo. Muži křičeli. Zmatek ji zaujal; odtrhla pohled od přízraků a od Lauren, která začala pohybovat rty, a uviděla černé mrtvé prasnice v kaluži krve na ulici, které byly teď vidět, když kruh zmizel. Uviděla černé nabušené auto, které vklouzlo v oblaku prachu na prázdné místo u chodníku a než to zaregistroval mozek, skočilo jí srdce do krku.

Nohy se jí roztřásly, ale neměla čas na to myslet a neměla čas se zastavit. Duchové byli omráčení. Teď je mohla zvládnout, zatímco Laurenin hlas stoupal a povolával její médium.

Podruhé té noci vytvářela Chess přepravní symbol, aniž by měla čas na přemýšlení nebo plánování. Na každého z nich načrtla kruh a skončila, právě když se objevilo Laurenino médium.

Tedy média. Havrani, štíhlí a černí. Co sakra…? Ptáci se při církevním rituálu nepoužívali. Byli příliš nevyzpytatelní. Tak proč zaměstnankyně Církve – tedy členka Černé brigády, vymahačka práva Církve – používá zrovna je?

Po obličeji ji pohladila měkká křídla. Vzduch za Lauren se zamihotal a Chess zahlédla zapálené pochodně, pohybující se černé postavy vydávající se na cestu do Města. Ptáci se zatřepetali kolem jako tichá smrt pro mrtvé, a posbírali duchy, kteří se s nimi prali.

Dveře auta se zabouchly. Otočila hlavu.

Kráčel k nim Postrach. I ve tmě viděla jeho čelist a oči přimhouřené do úzkých škvírek. Cítila vztek, který z něj ve vlnách vyzařoval.

Vztek namířený na ni. Na zlomek vteřiny zvažovala, co tu dělá, ale věděla to. Samozřejmě že to věděla. Ranař určitě vlastní některou z nedalekých budov a určitě tam má lidi. Pokud se něco děje kolem Ranařova majetku, vědí, komu mají zavolat.

Nedobrovolně udělala krok zpátky. Duchové, Lauren a média byli zapomenuti. Matně cítila, jak se mezera otevřená mezi světy zavírá, ale vůbec si toho nevšímala. Nemohla odvrátit zrak, protože její oči to prostě odmítaly, bez ohledu na to, jak moc chtěla. Putovaly strašně dlouho až k němu, až k tomu zjizvenému obličeji s drsnými kostmi. Kdysi si myslela, že je ošklivý, nejspíš i pořád byl ošklivý. Vůbec jí na tom nezáleželo. Byl, kdo byl, a jí se srdce zatřepotalo v hrudi a nechtělo přestat.

Tolik pokud jde o to, že to už překonala. Nebo si jen představovala, co k němu cítí a chtěla ho proto, že ho nemohla mít. Ne. Musela sevřít v prstech prkno za sebou a zapíchnout si třísky do kůže, aby se nerozběhla a nezačala ho objímat. Nezačala ho prosit, aby jí odpustil. Aby ji políbil. Zatraceně, je fakt pitomá.

„Co tady ksakru děláte?“

V takové přivítání nedoufala, a rozhodně ne takhle zařvané.

„Já –“

„Církevní záležitost,“ přerušila ji Lauren a postoupila vpřed. Povytáhla si rukáv a odhalila stočeného černého hada. Ach, zatraceně. Ach ne.

Ale ano. Postrach přimhouřil oči a podíval se na Chess pohledem vyhrazeným pro vrahy se sekerou. Pro vrahy se sekerou, kteří zabíjejí malé děti. A koťata. Otřásla se.

„Jak se jmenujete?“ pokračovala Lauren, sklonila se a vytáhla z tašky pero a zápisník. „A vaše adresa? Co tu děláte?“

Postrach se na ni zadíval. Velké ruce se mu pohnuly, když si je založil na hrudi a porovnal si dlouhé rukávy své pracovní košile. V tomhle postoji vypadal ještě větší; s ledovým výrazem vypadal ještě nebezpečnější. Chess uvažovala, jak se asi cítí a jestli se mu rány už zahojily. Jestli je rád, že je naživu a jestli je rád, že ho zachránila. Ráda by věděla, jestli ví, že ho zachránila. Nebo jestli ho to zajímá.

„Ptala jsem se vás na jméno.“

Bez dalšího slova se otočil a zamířil zpátky k černému chevelle z roku 1969, který pořád brumlal naprázdno uprostřed všeho toho svinčíku.

„Promiňte! Musíte –“ Lauren se natáhla po Chess a začala ji chytat za košili. Co to… Aha. Ta pistole. Zatraceně, ta pistole. „Zastav se, chlape, nebo tě zastřelím.“

„Lauren, to nemůžeš…“ Začala se jí vytrhávat, ale Lauren nahmátla pažbu a vytrhla pistoli Chess zpoza džínů. Otočila se s pozvednutou zbraní k autu.

Kohoutek cvakl. Prázdná. Zásobník pořád ležel na zemi Chess u nohou.

Lauren se sehnula a sebrala ho, ale bylo příliš pozdě. Postrach dupl na plyn a otočil volantem. Chevelle se zařváním vyrazil a ohodil je sprškou štěrku. Silné pneumatiky zakvílely na chodníku; prudce se vyhnul prasečím mrtvolám uprostřed ulice a zmizel. Zanechal po sobě jen krvavé stopy kol.

Chess ztěžka dopadla na zem. Nohy ji prostě už neunesly. Bez přemýšlení sáhla po tašce a strčila do ní ruku. Chtěla tabletky. Chtěla si naházet do pusy cokoli a polknout to, chtěla… potřebovala odplout od té hnusné scény a otupit si bolest v srdci. To, jak se na ni díval… Bylo to horší než kdy dřív. O tolik horší.

„Kdo to byl?“

No dobře. Krabička s tabletkami spadla zpátky do tašky. Lauren je tady. Nejspíš by nebyl dobrý nápad naládovat se tabletkami až do zapomnění před kolegyní z Církve – která je výše postavená a navíc ještě dcera nejvyššího staršího –, když tu tak stojí a dívá se. Kurva.

„Nevím.“

Lauren přimhouřila oči. Pořád držela pistoli; na vteřinu si Chess myslela, že ji ta žena pozvedne znovu.

Pak to pominulo. „Vypadalo to, jako by tě znal.“

Chess pokrčila rameny. Čím méně řekne, tím líp. Všechno zapřít – první pravidlo přežití.

„Takže tak. Ty nevíš, kdo to je nebo proč tu byl.“

„Ne.“

Pohyb na křižovatce je zaujal obě. Chess mlčky poděkovala tomu štěstí, které se na ni konečně usmálo. Jeden z čarodějů byl stále naživu poté, co Postrach bleskově projel kruhem a očividně je smetl. Musí to být zajímavé, být přinucen se vrátit z těla přízraku do toho svého, a pak se nechat převálcovat několika tunami oceli z doby před Pravdou. No dobře. Doufala, že ten darebák trpí.

Nohy měla jako z gumy, když následovala Lauren k padlému tělu. To je ale svinčík. Všude byla krev z obětovaných prasnic. Byly černé, ty není legální chovat nebo vlastnit. Krev černé prasnice – to je opravdu magie těžkého kalibru. Jak právě viděly.

Zuhelnatělé stopy naznačovaly, kde byl kruh. Uvnitř něj bylo plno krve, která se jim lepila na boty. Pod nohama jí vibrovala hrozba. Překročila těla dvou jiných čarodějů a sotva se na ně podívala. Mohl to být trik. Pravou rukou se dotkla rukojeti nože zastrčeného do kapsy. Lauren by nejspíš vyšilovala, kdyby zjistila, že byla Chess ozbrojená, ale to je vždycky lepší než mrtvá.

Čaroděj znovu zasténal a škubnul sebou v zakrváceném šatu. V šatu se symbolem Lamaru na hrudi.

„Museli to tu sledovat,“ řekla Lauren. Vytáhla z batůžku jasně růžový mobil. „Čekali, až se objevíme.“

Tý jo, to si fakt myslíš? pomyslela si Chess, ale neřekla nic. Lauren si během útoku vedla velmi dobře; a i kdyby ne a i kdyby nebyla Chessina nadřízená, byla tu ta záležitost s předstíráním, že Postracha nezná nebo že neví, proč tu byl. Bude lepší nepřivádět Laureniny myšlenky zpátky k ní. Ještě že tu byl tak příhodně zraněný čaroděj Lamaru, který ji mohl zaujmout.

Lauren do něj dloubla botou a stiskla tlačítko na telefonu. „Potřebujeme vůz. Ano. Ano. Roh Padesáté páté a Obchodní. Ano, Downside. Ano. Co chcete, abych udělala, strčila ho do svého auta? Zvedněte zadek a přijeďte sem.“

Zaklapla telefon. „Budou tu brzy. Mezitím…“ Dloubla do něj znovu. „Hej. Hej, ty. Co jste si mysleli, že tu děláte?“

Lamaru znovu zasténal. Lauren zkřivila pusu. „Na něco jsem se ptala.“

„Lauren, možná není –“

Lauren se na ni podívala. „On promluví.“

„Proč se nepodíváme, jestli má u sebe průkazku nebo tak něco? Víš, něco, co můžeme najít samy?“

Chess se ho nechtěla dotýkat. Nechtěla mu strkat ruce do zakrvácených kapes, dostat se do kontaktu s tím zlem, které se nad ním vznášelo jako oblak sarančat.

Ale udělala to. Značka na čele jí zářila, ochranná kouzla v tetováních zvonila jako alarm. Ucukla. „On je hostitel.“

„Cože?“

„Podívej se.“ Přinutila se ho dotknout znovu. Nevšímala si bodavého pocitu a naklonila mu hlavu, aby Lauren viděla stříbrný závoj v otevřeném oku. Krev se jí nalepila na ruce a těžko se jí dýchalo.

Lauren se nad ni naklonila a zadívala se na něj. „Jak jeho spojenec unikl mým médiím? Sakra. Musím jim zavolat znovu a říct jim to.“

„Jasně, dokážu ho spoutat sama,“ zamumlala Chess. Naštěstí zásoby, které si vzala, měla pořád na dosah v tašce; poprášila polámaného Lamaru ločidlem a hřbitovní hlínou, přidala trochu soli a moci, aby v něm udržela to, co z něj dostanou při Zapuzení v Církvi. Dřepět v prasečí krvi vedle toho sráče nasáklého zlem – a vedle Lauren – bylo samo o sobě dost zlé, natož aby ještě musela přivolávat své médium a provést Zapuzení sama.

Jistě že to byl projev lenosti, ale vzhledem k typu vyšetřování na to Církev může koneckonců dohlédnout sama.

Musela ho posunout, aby se mu dostala do kapes; zaječel, když s ním pohnula. Plácl pravou rukou a jen taktak minul její obličej.

Lauren mu ruku popadla a srazila ji na zem, takže znovu zakřičel, zatímco Chess otevřela slizkou peněženku.

Na řidičáku bylo napsáno Erik Vanhelm. Pod tím byla adresa v Cross Townu. Erik byl velmi daleko od domova – pokud na té adrese vůbec bydlel –, ale to bylo celkem pochopitelné. Nikdo nebude dělat takové odpornosti ve slušných částech města, kde hlídá Černá brigáda, a sousedi jsou všeteční.

Vytáhla blok a naškrábala si tu informaci. Nikdy neuškodí mít vlastní poznámky, zejména když člověk pracuje s Brigádou. Nebo s kýmkoli. Jeden z důvodů, proč si Chess vybrala Odhalování, byl ten, že mohla pracovat sama.

Lauren k ní natáhla ruku pro peněženku. Chess jí s ní pleskla do dlaně a znovu si uvědomila, že je někdo pozoruje. Taky si uvědomovala, že musí jít domů. On se objeví, to věděla. Pokud má pravdu ohledně toho, že tu Ranař něco vlastní, což určitě ano… jo. V Ranařových očích žádné plusové body za to, že mu šťourá v rajónu s Černou brigádou, nezíská. Bude s ní Postrach mluvit, až pro ni přijde?

Nebyla si jistá, jestli to chce zjistit. Ale byla si naprosto jistá, že nebude mít na vybranou.

Kapitola šestá

„Mějte na paměti, že když pracujete pro Církev, náležíte Církvi tělem i duší. Nemůžete sloužit dvěma pánům.“

Kariéra v Církvi: Průvodce pro dospívající od Praxise Turpina

Krok, krok, krok. Tělo opilé ze speedu jí stále bzučelo. Zoufale si chtěla vzít něco na uklidnění, ale neodvážila se. Nemůže usnout. Až sem přijde, musí být bdělá.

Zapálila si další cigaretu. Začal se jí z toho zvedat žaludek, ale co měla dělat? Proběhla tenhle večer už podruhé sprchou, usušila si vlasy, namalovala se a oblékla si červené tričko, o kterém věděla, že se mu líbí, i když jí hlásek vzadu v hlavě říkal, že to nemá cenu. Vzala si další Nervíky, aby ho umlčela, a chodila dál.

Snažila se číst; slova jí plavala na stránce. Snažila se sledovat televizi. Lidé tam chodili, říkali a dělali nanicovaté věci – no, nebylo to jen jejími zjitřenými nervy a drogami, televize je prostě taková –, až nakonec chtěla mrštit nožem do obrazovky. Vypnula to a to ticho ji málem vystřelilo z křesla. Žádné cédéčko neznělo zajímavě a nezaujalo ji. Nakonec do něj strčila Radio Birdman, jen aby v bytě slyšela nějaký zvuk. Její mizérie tak získala společnost.

Kde je? Už je po třetí? Určitě na ni… nezapomněl jen tak? Nenávidí ji tolik, že ho ani nezajímá, co tam dělala?

Možná to nepotřeboval vědět. Možná ji jenom zabije. Podívala se na vitrážové okno tvořící jednu stěnu jejího bytu. Její byt kdysi býval katolickým kostelem, ještě v době před Týdnem sužování a vzestupem Církve skutečné pravdy. Většina kostelů byla zbořena během toho týdne, kdy mrtví kráčeli po zemi a brali si s sebou miliony duší, a také v době poté. Církev však rozhodla, že tahle budova má nějaký historický význam a je esteticky příjemná, takže mohla zůstat.

Naproti přes ulici stály domy. Jejich okna se dívala k ní. Je tam se zbraní? Jen čeká na –

Z ulice se ozvalo hluboké brumlání auta. Jednoho určitého auta. Srdce se jí zastavilo; běžela k oknu a podívala se dolů, kde uviděla Postracha jít po schodech.

Poslední urovnání načerno nabarvených vlasů ve stylu Bettie Pageové, poslední nános rtěnky na příliš suché rty. S tím zbytkem nemohla nic dělat. Byla bledá a roztřesená, celé tělo měla zpocené.

Když těžké klouby dopadly na dveře, byla připravena a stála vedle nich. Ruka jí vylétla ke klice, ale zarazila se, než je otevřela. Bylo dost zlé, že ze sebe udělala pitomce, když ho naposledy viděla. Nemusí vědět, že na něj čeká u dveří.

Ten make-up byla chyba. I to tričko a boty na vysokých podpatcích. Všechno to byla chyba. Co si myslela, že je to nějaké zatracené rande? Jak víc najevo to chtěla dát? Možná otevře dveře, padne na kolena a začne plakat, jen aby dotáhla ten žalostný obraz do konce.

Další zaklepání. Fajn. Hluboký nádech. Stiskla kliku na dveřích, ustoupila a otevřela.

Nikdo nezaplnil dveřní rám jako Postrach.

Otevřela pusu. Co by měla říct? Ahoj? Jak se máš? Pojď se mnou do postele? No, to by fungovalo. Zatraceně!

Podíval se jí do očí. Jednu vteřinu v nich něco viděla. Něco, co tam bývalo dřív, záblesk minulosti.

Pak to zmizelo. Trhl hlavou v gestu „jdeme“, otočil se a sešel dolů. Nemusel nic říkat; oba věděli, proč tam je a kam ji odveze.

Srdce jí spadlo až do bot. Nebylo to víc, než očekávala. Ne víc, než si zasloužila. Ale pořád to bolelo; trhliny uvnitř, o kterých si myslela, že se už hojí, se znovu otevřely a napumpovaly jí černočernou mizérii do žil.

Nadechla se i s tím knedlíkem v krku, popadla tašku a následovala ho ven. Zastavila se jen, aby zamkla a nastavila ochranná kouzla na dveřích. Ruce měla nešikovné a příliš velké; strčila si je do kapes, vytáhla ven, založila paže na hrudi a zase je spustila, zatímco se snažila dohonit jeho dlouhé kroky. Dolů ze schodů, přes širokou vstupní halu a dvoukřídlými dveřmi ven do chladného časně jarního větru.

Ze zvyku se zastavila u dveří spolujezdce a čekala, že jí je otevře, ale neudělal to. Dobrá. Popadla ledovou kliku sama a cítila, jak ji pálí v dlani, když ji zvedla a vklouzla do tmavého prostoru vonícího kouřem a kůží. Prodlévaly tu i další pachy: bourbon a pivo. Pil. Neměla mu to za zlé. Sama by si dala drink. Bylo by fajn vzít si z lednice pivo.

Strana řidiče poklesla, když se nasoukal dovnitř. Zacinkaly klíče.

Nepohnuli se.

Láhev s vodou měla v tašce. Zašátrala po ní a soustředila se na ni, aby jej necítila vedle sebe. Necítila jeho kůži. Neviděla jeho hrbolatý zahnutý profil, černé dozadu sčesané vlasy lesknoucí se Murrayovou pomádou. Nefungovalo to. Naprosto jasně si to všechno uvědomovala i svůj smutek nad tím vším. Ona… ho postrádala. Byl její přítel. I když chtěla, aby byl něčím víc, i když tu šanci sama zmařila… Bez ohledu na to všechno byl její přítel, a Chess ho postrádala tak, až to bolelo.

„Cos mi to provedla?“

Láhev jí vyklouzla z prstů; podařilo se jí chytit ji dřív, než ji rozlila. „Cože?“

Zakroužil prstem na hrudi. Aha.

„Och. No, je to značka, ona… připoutává duši k tělu.“

V paměti jí zavířily vzpomínky na ten večer a celé se to před ní odehrálo znovu. Už po tolikáté. Jeho nehybné tělo… jestřáb snášející se dolů pro jeho duši… chladná a tvrdá rukojeť nože v ruce vyrývajícího značku do jeho hrudi, krev prosakující ze vzorce jako by reagovala na její povolávání.

Krátce přikývl, stěží víc než jen sklonění brady. Pořád se na ni odmítal podívat. „Proč?“

„Nepamatuješ se? On ti to nikdo neřekl?“

„Nikdo mi nic neřekl. Nebyl tam nikdo, kromě tvýho kluka a jeho lidí.“

„Není to můj kluk. Já ne… Už se s ním nevídám.“

Pokud si myslela, že na to zareaguje – a to si myslela –, tak se mýlila. Obličej se mu nepohnul. Nic.

Zkusila to znovu. „Kmotry v nemocnici ti něco určitě řekly. Že jsi skoro zemřel. Zemřel bys, kdybych –“

Otočil klíčem a sjel s chevelle z chodníku. Z ventilace vyrazil teplý proud vzduchu; z reproduktorů zařval Johnny Thunders. Born to Lose, její oblíbené album. Ale to nebyl vzkaz, jaký právě teď potřebovala.

Slova jí přicházela na jazyk a mizela dřív, než je stihla vyslovit. Nepodívá se na ni, ona nemohla odvrátit zrak. Za okny se míhaly ulice, děvky a zákazníci, Ranařovi lidé prodávající malé sáčky potěšení. Jejich černé postavy na rozích ulic se odrážely od světel barelů s ohněm. Pár dětí v potrhaném oblečení divoce tancovalo; profrčeli kolem příliš rychle, než aby si stihla všimnout, o co jde. A stejně na tom nezáleželo.

„Jak…“ Zaklapla pusu. Zeptat se ho na Katie by byla chyba, která by ji snadno mohla stát život. Nestál o to, aby mu připomínala, že je jednou z mála lidí, kteří vědí o existenci toho dítěte; že má malou holčičku s jeho úsměvem a jménem jiného muže.

„Jak se cítíš?“ zeptala se nakonec. „Chci říct, jsi v pořádku?“

Teď se na ni podíval a oči se mu zaleskly ve světle palubní desky. Chladné. Mrtvé jako žraločí. Čas na povídání už očividně pominul.

Slova jí vyhrkla z pusy dřív, než se nad nimi zamyslela. „Postrachu, nech mě jen vysvětlit –“

Zesílil hudbu. Na maximum. Tak nahlas, že jí dunělo v uších a sedadlo pod ní vibrovalo. Tak nahlas, že se ani neslyšela, jak křičí uvnitř své hlavy. Zvažovala, jestli to nemá vypnout, ale podařilo se jí zarazit se. Nemá smysl ho naštvat ještě víc. Pokud je to vůbec možné. Nemyslela si, že po tom posledním pohledu jí vnitřnosti někdy rozmrznou.

Po chvíli dorazili do cíle. Chess se toužebně zadívala na řady lidí před dýmkovými místnostmi, zatímco Postrach vystoupil z auta; pár vteřin jí trvalo, než jí došlo, že jen stojí u kapoty. Čeká, až vystoupí. Zdá se, že otevírání dveří se už konat nebude.

Což si zasloužila. Stejně to však zatraceně bolelo, skoro víc, než jeho mlčení a nenávistný pohled nebo to, že každé slovo, které jí řekl, jako by z něj museli páčit.

Vztek byl jedna věc. Vztek očekávala. Ta záležitost s dveřmi… jako by už nebyla člověk. Takové zacházení si nezasloužila. Neměla mu ani za zlé, že si myslel, že je feťácká děvka. Ranař pásl spoustu feťáckých děvek a Postrach s nimi jednal, znal je. Ale nikdy neviděla, že by s nimi zacházel takhle.

Ale zřejmě si s ním žádná z nich nezačala a pak nepředstírala, že si na to nevzpomíná. Pak si s ním nezačala znovu, nevyslechla si, jak před ní odhaluje duši, neřekla mu, že s ním chce být a pak se nechala nachytat – ehm – in flagranti s nepřítelem na zemi na hřbitově. Takže v tomhle byla zatracený unikát. A necítila se kvůli tomu nijak dobře.

Sakra. Taky by si ty dveře neotvírala. Ale on jí je už nikdy neotevře. Takže Postrachovi už došlo, že mu nestojí za pohled ani za námahu? No, po pravdě řečeno, ji překvapovalo jen to, že mu to trvalo tak dlouho.

Podívala se na ruku; držela v ní Slizáka. Fajn. Proč ne. Ranař pro ni nebude mít práci, domyslela si; nic, na co by si musela později vzpomenout a stejně s sebou měla blok, kdyby ho potřebovala. Bude chtít jen vysvětlení, co dělala tam… Do prdele.

Nemůže vysvětlovat. Nemůže jim říct, co vyšetřuje, pokud chce zůstat naživu. Prsty jí zmrtvěly. Hodlala vejít do lvího doupěte v příšerně rudé barvě a neměla tušení, co jim může bezpečně říct, aniž by aktivovala Svazující slib.

Hodila si tabletku do pusy a vystoupila z auta. Pokud bude mít štěstí, tak projde.

Netušila, proč si myslela, že to u Ranaře bude vypadat nějak jinak, ale faktem bylo, že jedna její část to prostě čekala. Od poslední návštěvy se toho přece tolik změnilo. Nedávalo smysl, že to ostatní by mělo zůstat stejné – od hororové rudé kakofonie, která jí útočila na nervy; jako by vešla do dimenze pekla, po svůdné nahé ženské na stěnách.

Ale zůstalo to stejné. I Ranař byl stejný. Opíral se o lesklý černý bar, měl prsten na noze, hůlku s pozlacenou rukojetí a všechno, co obvykle.

Postrach se posadil. Otočila se a začala si sedat vedle něj, tak, jak to dělávala dřív, ale jeho pohled ji zarazil. Dobře. Odtáhla se a opřela se o druhou područku.

Ranař se pořád nepohnul. Obě ruce měl položené na rukojeti hůlky. Hlavu měl skloněnou. Hubený hrudník a paže mu zakrývalo nebesky modré hedvábí, na zápěstích a prstech měl okázale nablýskané zlato.

„Beruško,“ protáhl. Cítila, jak ji sleduje koutkem oka. „Slyšel jsem, že se potuluješ po Ranařově území? A máš s sebou zasranou církevní policajtku. Slyšel Ranař správně?“

„Ano.“ Fajn. Žádní první starší se neobjevili, pokoj byl stále prázdný – obrazně řečeno. Ale tohle nebyla ta obtížná část, že? Informace o tom, kde byla, nebyla součástí slibu.

„A co mi k tomu kurva řekneš?“

Fajn. Hluboký nádech. „Nemá to s tebou nic společného, jo? Církevní záležitost.“

Hůlka přešla z jedné ruky do druhé a naklonila se ke straně, jako by Fred Astaire předvedl nějaký elegantní pohyb. Ale nebyli v muzikálu. A tohle nebyla krásná taneční síň. „Všechno tady je Ranařova záležitost, beruško. Všechno. Chceš dál dělat pro Ranaře? A dostávat, co potřebuješ? Tak to koukej kurva vyklopit.“

„Já… My jen provádíme vyšetřování. To je všechno.“

Ranař stáhl obočí k sobě do tvaru šipky, otočil se k ní tak rychle, že to od něj nečekala, i když věděla, že toho je schopen. „Myslíš si, že tohle je nějaká podělaná hra? My si nehrajeme, jasný? Povídej. Nebo to z tebe Postrach vymlátí. To by se ti asi nelíbilo, ne?“

„Nemá to s tebou co dělat, Ranaři, dobře? Nemůžu o tom mluvit.“

Ranař s lítostivým výrazem zavrtěl hlavou. Chess mu ho ani na chvilku nevěřila.

Ale ani na to neměla čas, protože dopadla obličejem na zaprášený koberec a něco tvrdého a těžkého se jí zapřelo o bedra. Postrachovo koleno.

Srazil ji na zem. Opravdu ji srazil na zem. Jako by s ní nikdy nemluvil a nikdy se jí nedotýkal. Jako by jí nikdy nekoupil večeři a neseděl vedle ní na rozbité pohovce. Jako by pro něj nic neznamenala. Jen další feťačka, která dluží Ranaři peníze, stejně jako všichni ostatní.

Pravé rameno sebou škublo; zkroutil jí paži dozadu a přitiskl zápěstí mezi lopatky. Nebolelo to, ale jestli to bylo proto, že byla naládovaná prášky proti bolesti, takže by necítila ani amputaci, nebo proto, že k ní byl jemný, to nevěděla. Sázela na to první, ale doufala v to druhé.

„Nemůžu uvěřit, kam jsme to dopracovali,“ protáhl Ranař. „Myslel jsem, že si kurva věříme, ne? Ty a Ranař. Myslel jsem, že si rozumíme. Tohle Ranaře bolí. A Postrach… chápej, beruško, myslím, žes mu fakt svinsky ublížila. Tak proč mi to zatraceně neřekneš? A neskončíš to, abychom zas mohli být kurevsky dobrý kamarádi. Nejsi ráda Ranařovou kamarádkou?“

„Černá magie,“ začala. „Lama–“

Slova se změnila ve výkřik, tak dlouhý a hlasitý, že ji to vyděsilo, a zápěstí měla jako v ohni. Agónie, jakou nikdy dřív nezažila, agónie jako nejhorší absťák znásobený tucetkrát. Vystřelovala jí do paží a do hrudi, do mozku, až neexistovalo nic jiného. Za pevně zavřenými víčky jí probleskovala jasně červená a pálila jí zorničky; v mozku jí vířily vzory podobné těm na zápěstích.

Matně cítila, jak z ní Postrach seskočil, když se začala svíjet na podlaze. Tělo se jí kroutilo jako posolený slimák. Cítila, jak ji jeho velké ruce zvedají. Cítila, jak jí jedna ruka otočila obličej a popleskala ji. Slyšela jeho hlas volat ji jménem.

Trvalo to jen pár vteřin, možná deset. Byly to nejdelší vteřiny jejího života. Když se probrala, tváře jí štípaly a pálily od slz; celé tělo se jí třáslo, když se pokusila posadit. Postrachovu ruku měla za zády, jak se jí snažil pomoci, ale nedokázala to. Všechno se jí před očima točilo a houpalo, jako by se dívala do místnosti přes křivé čočky. Pevně zavřela oči a snažila se udržet tu trochu vody v žaludku.

Pohnul volnou rukou, zvedl jí zápěstí a podíval se na vnitřní stranu. Kůže ji tam štípala, jako by ji někdo pleskl mokrým ručníkem; bylo to svědivé štípání, které by si chtěla poškrábat. Jako hojící se spálenina od slunce nebo první náznak toho, že by si měla vzít další tabletky.

„Zatraceně, Chess,“ řekl a Chess si uvědomila, že její jméno už týdny neřekl. „Co ti to ksakru udělali?“

Srdce jí poskočilo v hrudi. Na tváři… ležela mu na klíně, nohy měla přehozené přes jeho svalnatou paži, zatímco zadek jí ležel na jeho stehnu a teplá vůně jeho kůže jí bolestivě rozechvívala hrudník… Ta bolest neměla nic společného s tím zatraceným Svázáním.

Otevřela oči a zachytila jeho pohled. Měl oči vykulené strachy a potemnělé starostí. V tu chvíli to vypadalo, jako by se nic nezměnilo…

A pak to bylo pryč. Obličej mu ztvrdl; odvrátil oči. Radši by si měla sednout a nezírat na něj jako pitomec.

V tu chvíli uviděla krev.

Nebylo jí moc. Jen pár pramínků, které jí klikatě stékaly po paži. Prosakovaly z vodorovných černých jizev na zápěstí. Oh… zatraceně. Takže nejen bolest. Krev. Výrazná připomínka jejího slibu se jí vsakovala do konců rukávů.

Takhle by ji první starší zabili, kdyby promluvila? Otevřeli by ty magicky zavřené rány a nechali ji vykrvácet?

To nechtěla zjišťovat. Ani na to nechtěla myslet, ale nedokázala přestat. Ta krev – její krev – ji fascinovala; teď, když se bolest vytrácela, dokázala jen zírat, jak jedna osamělá kapka stéká po paži na Ranařovu červenou naducanou pohovku.

Postrach ji zvedl natolik, aby ji usadil na pohovce a vstal. Slyšela otevírání zásuvek, šustění papíru. Přišel a posadil se vedle ní s několika lihem napuštěnými tampóny a náplastmi.

Začala si schovávat ruce, ale pak si to rozmyslela. „Ne.“

„To nemůžu nechat otevřené,“ zamumlal.

„Ne, to není… Nepomůže to.“ Odvážila se na něj podívat. Byl naprosto zaměstnaný pohráváním si s tampóny a kolem očí byl pobledlý. Mohla si jen představovat, co si asi myslí. Vidět ji takhle šílet nemohlo být příjemné. Dokonce i Ranař vypadal otřeseně, alespoň natolik, kolik dokázal. Klouby rukou sevřené kolem hole měl bělejší než obvykle.

„To jsou svazující značky.“ Čekala, že se šokující bolest zase vrátí a obrnila se proti tomu. Když nepřišla, pokračovala. „Proto nemůžu mluvit o tom, co dělám. Jsem svázána.“

Ranař zaklonil hlavu. „Takže Ranaři nic neřekneš, protože ti Církev nakreslila tyhle zkurvence.“

„Správně. Nemůžu. To je… No, viděli jste to. A to bylo jen varování.“

Ticho. Fajn, oba vědí, že nemůže mluvit a proč, ale měla pocit, že u toho to neskončí. Možná kdyby zkusila ještě něco? Říct to trochu jinak?

„Nejde o tebe.“ Do krevního řečiště jí vystřelila další bolest, ale tentokrát nebyla tak zlá. Určitě ne taková, jako byla ta před chvílí. Dobře. Začínala tomu rozumět, a to bylo dobře.

„Ale kde jsi byla tuhle noc… Ranař tam má své záležitosti, chápeš? Nechce, aby se mu tam potulovali církevní zasranci.“

„Našli nějaká…“ Tentokrát nepotřebovala bolest. Rozhodně nenechá tuhle informaci jen tak vypustit z pusy.

Promluvil Postrach. Podíval se na ni jako předtím, rychlým pohledem, jako by se díval do slunce a nedokázal to vydržet dlouho. Jenže v jejím případě pochybovala, že vidí něco zářivého. „Budou v tom ty části těl, ne, Ranaři? Našel je Západka, vzpomínáš, asi před dvěma dny. Je to ono?“

„Vy o nich víte?“

Svraštil obočí. Správně. Samozřejmě že to vědí. Co se stane v Downside, aby o tom Ranař a Postrach nevěděli?

„Vy víte, kdo je našel?“

Další prázdný pohled.

„Ne, vážně. Potřebuji s ním mluvit. Ať už je to kdokoli. Nevím, jestli je jeho jméno ve spi–“

Fakt ji to už začínalo štvát. Na jednu stranu bylo dobré vyzkoušet, jak daleko až může zajít a kam až přesně. Posouvat hranice byl vždycky její koníček. Ale rozhodně by to šlo snadněji, kdyby věděla, kde ty hranice jsou.

Zašustil plast – Ranařův sáček s tabletkami. Nejspíš ten stejný, ze kterého jí nabídl před pár měsíci, když se poprvé zapletla do jeho záležitostí. No, zapletla se víc než je obvyklá hra na prodávání a nakupování, co spolu hráli už roky. Vzala si Slizáka, než sem šla, ale ten ji nenakopnul. A i kdyby ano, tak proč si nevzít dalšího?

Popadla dva a zapila je vodou. Malá ručička na hodinách se přeplazila přes čtyřku; měla v sobě několik Nervíků a při pomyšlení na spánek toužila po posteli tak, jako obvykle toužila po… no, po těch tabletkách, co právě spolkla.

Ranař zaťukal holí na podlahu, až se zlatá obroučka dole zablýskla.

„Tak… Ranaři připadá, že má nějaký informace, co chceš, ne? Takže ti kurevsky rád pomůže. Ale na Ranařově území se nebudou poflakovat církevní policajti, chápeš, a kazit obchody. Myslím, že máme dohodu, beruško, že? Pěknou dohodu s Ranařem.“

Ten povzdech jí šel až z hloubi duše. Skvělé. Takže znovu pracuje pro Ranaře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Město duchů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.