epub producer © 2015 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina

www.artisomnis.sk

Redakčná a jazyková úprava: Marta Blašková Maňáková, Andrea Harmanová
21. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Peter Adamecký, 2015
Cover & © Peter Dlhopolček, profigrafik.sk, 2015

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

EPUB: ISBN 978-80-89718-34-4
MOBI: ISBN 978-80-89718-35-1
PDF: ISBN 978-80-89718-36-8

Všetky postavy a charaktery v tomto príbehu sú vymyslené.
Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, situáciami
alebo realitou je čisto náhodná

„Už dosť dávno sme prestali veci nazývať pravými menami:
rozdávanie cudzieho majetku sa nazýva štedrosťou
a bezočivé páchanie zla statočnosťou.
Pre toto sa tento štát dostal na pokraj pádu.
Pre mňa za mňa, nech si štedro rozdávajú majetok spojencov
− aj tak je to ich obyčaj − nech sú milosrdní
voči rozkrádačom štátnej pokladnice, ale nech nerozdávajú
našu krv a nech zo súcitu s niekoľkými zločincami
neženú do záhuby všetkých dobrých občanov.“
(Marcus Porcius Cato: Reč v rímskom senáte
počas Catilinovho sprisahania v r. 63 pred n. l.)

.

I. Jasenovo, Moskva. November

„Nepozerajte na mňa ako idiot, Treščakov!“ generál sa tváril zúrivo. „Povedzte, ako ste sa odtiaľ dostali!“

„Veď som vám to už vysvetlil, Stepan Andrijevič,“ Treščakov nervózne prešľapoval pred dlhým masívnym stolom.

V ľavej nohe stále cítil bolesť, no stoličku mu nikto neponúkol. „Prešiel som hranicu do Maďarska a skontaktoval našich. A potom...“

„To veľmi dobre viem. Mám o tom informáciu z Budapešti,“ prerušil ho generál a zúrivo zamával papierom. „Ale čo sa dialo predtým? Ako ste sa k tej hranici vôbec dostali? Čo ste robili po celý ten čas? A už sa ma neopovážte osloviť menom, plukovník!“

Treščakov mlčal. Uveria mu, že mal také šťastie a dostal sa z toho? Keby bol na generálovom mieste, tak by sa sám sebe vysmial. Noha ho bolela čoraz viac.

Dotiahli ho sem hneď ráno. Dvaja zachmúrení muži bez zaklopania vrazili do jeho izby v nemocnici SVR, kde bol zatiaľ izolovaný, a stroho mu prikázali, aby sa obliekol. Vraj s ním chce hovoriť generál. Ani sa nepýtal ktorý. Generálov bolo vo vedení viac, ale ostatným sa dávali neoficiálne prívlastky: druhý, tretí, dvojka, trojka, menší. Generál bol vždy iba ten najvyšší.

Nachádzal sa v Jasenove, v južnej časti Moskvy, v priestoroch Služby vonkajšej rozviedky Ruskej federácie. V miestnosti panovalo prítmie. Už len prejsť tých pätnásť metrov od dverí k stolu pôsobilo desivo. Podľa starých legiend KGB tu niekedy súdili zradcov. Potom ich odviedli o niekoľko poschodí nižšie, do suterénu, a tam – v lepšom prípade – dostali guľku do tyla. Nočné stráže by po službe, keď pravidelne obchádzali a kontrolovali priestory, po pár pohárikoch ochotne odprisahali, že zdola je občas počuť kvílenie, plač a tupé údery. To sú duchovia umučených a popravených, na ich spásu si vypime, povedali na záver a štrngali si.

Treščakov tu ešte nikdy nebol. Väčšinu času trávil v teréne, vo výcvikovom stredisku Specnaz alebo na akciách. Keď si išiel po mimoriadnu odmenu či ďalšie vyznamenanie, vždy ho zaviedli priamo do pompéznej kancelárie na štvrtom poschodí. Generál mu vtedy žoviálne gratuloval, osobne nalieval vodku a oslovoval ho Oleg Jurijevič. Teraz bol len Treščakov. Ten, ktorý zlyhal.

„Nechaj, Sťopa, nech si sadne. Vidíme, že ho bolí noha,“ generál Dvojka sediaci napravo od najvyššieho sa mu snažil pomôcť a žmurkol. „Tiež už nie je najmladší.“

„Keď ho noha bolí, nech sa postaví na ruky,“ zamračene zahundral Stepan Andrijevič. Chvíľu zaváhal, potom kývol rukou a jeden z Treščakovových sprievodcov stojaci pri dverách mu prisunul stoličku.

„Sadaj!“ Treščakov sa s úľavou zviezol na sedadlo a zranenú nohu natiahol pred seba. Nad kolenom mu pulzovala tupá nepríjemná bolesť. Tí dvaja poňho prišli tak skoro, že mu lekár ani nestihol dať pravidelnú injekciu. Ale to, že Dvojka sa ho zastal a generál mu začal tykať, už vnímal ako dočasné zlepšenie svojej mizernej situácie. Tretí generál v miestnosti nepovedal zatiaľ nič. Dokonca sa tváril, ako keby ho to vôbec nezaujímalo. V kuloároch sa o ňom už dlho šepkalo, že čoskoro – možno – nahradí najvyššieho.

Najvyšší si medzitým ukazovákmi prihladil huňaté obočie a namieril na svoju obeť tučný prst. „Vieš, čo si urobil?! Vieš to?! Stratil si osem ľudí! Odškodné rodinám za ich mlčanie, pohreby v prázdnych zaplombovaných rakvách, dôchodky, vysvetľovanie. Ešteže sa nič z toho nedostalo do našich médií. To sme si postrážili. Slovenské nech si píšu, čo chcú, tam sa to zvalí na nepokoje a chaos. Ale dobre. Stáva sa. Ľudia zomierajú, vycvičia sa noví. Ale stratil si Lazutina! To bol náš najlepší človek v celej strednej Európe!“

„Ja viem, pán generál. Bol to môj priateľ. Dosť sme toho spolu prežili.“

„A aj tak si ho nechal skapať!“

„Nedalo sa tomu zabrániť, prekvapili nás, pán generál. Potom ho odviezli...“

„Dobrého čekistu nič neprekvapí!“

Na tento generálov argument nemal Treščakov čo povedať. Sklonil hlavu a zadíval sa na svoje koleno.

„Ďalší naši ľudia skončili vo väzbe. Museli sme ich vyreklamovať, dostať von. Našťastie tam panoval zmätok. To jediné ste ako-tak zvládli, ale nedokázali ste to využiť.“

„To Žeňa. Teda Lazutin. To bol jeho nápad, pán generál.“

„Veď hovorím! Toho človeka by som zlatom vyvážil, keby ešte žil. To bol káder! Nie ako ten hlupák Razdumov, ktorý sa potom ich Službe ospravedlňoval, že o ničom nevedel a zvalil to na veľvyslanca Bogatyrova. Už som ho dal stiahnuť a tentoraz mu nepomôže ani jeho strýko z FSB. Bogatyrov sa od všetkého dištancuje. Čítali sme jeho oficiálnu správu. Prezentuje sa tam ako ten... čo dal ukrižovať Ježiša Krista, ten...“

„Pilát, Sťopa, Pilát Pontský,“ doplnil ho Dvojka a prekrižoval sa sprava doľava.

„Áno, správne, Pilát. A potom sa s Razdumovom hádali a takmer sa pobili. Veľvyslanec nástojil, aby Razdumov odišiel spolu s našimi chlapcami hneď, ako tam skončili nepokoje. O tom nás musel informovať dokonca šifrant z veľvyslanectva. Aj Bogatyrova dáme stiahnuť. Načo je nám taký diplomat, ktorý si nevie poradiť?“ Najvyšší pokrútil hlavou a znova začal zvyšovať hlas. „Stále nechápem, ako vás mohli dostať takí niktoši. Taká malá Služba z malej posratej krajiny!“

„Dohodli sa s Američanmi. Bez nich by boli ako slepí a hluchí. Určite použili dron. Nešťastná zhoda okolností...“

„... nás stála strašne veľa. Strašne. Je ohrozená naša bezpečnosť, naše plány!“ zareval generál a prudko sa postavil. Dvojka sa na neho prekvapene pozrel, zato Trojka sa tváril, akoby nič nepočul.

Treščakov vstal tiež a zasyčal od bolesti, keď preniesol váhu na ľavú nohu.

„Mal by som ťa dať zastreliť,“ najvyšší sa k nemu naklonil cez stôl a zblízka mu hulákal priamo do tváre. Ucítil v jeho dychu zápach sleďov. Asi bohatierske raňajky po opici, pomyslel si Treščakov a na pár sekúnd akoby ohluchol. Vnímal iba prudko sa pohybujúce ústa. Po chvíli sa zvuk znova zapol.

„... a skutočne neviem, prečo má prezident pre teba slabosť. Pretože ten keby urobil takto,“ generál mu luskol prstami asi päť centimetrov od nosa, „tak už neexistuješ, zmizneš, rozumieš?! Takže hovor, ako si sa z tej riti kdesi pri Bratislave dostal, aby sme vedeli, či ti ešte môžeme veriť. Či si sa s nimi nedohodol a nezapredal svoju vlasť. Ak si budeš ďalej vymýšľať, tí dvaja, ktorí ťa doviedli, ťa môžu zobrať vieš kam.“ Na zdôraznenie svojich slov ukázal pod seba, do suterénu.

„Počkaj, pán riaditeľ,“ prvýkrát sa ozval Trojka. Vystrel sa v kresle, spojil si ruky a založil si ich za hlavu. Bol to stále ešte mladý človek a aj napriek generálskej hodnosti sa vedelo, že ani kreslo šéfa rozviedky by nebolo pre neho konečnou stanicou. Jeho ambície siahali ďalej, na sever od Jasenova. Do centra Moskvy, do centra moci. Do Kremľa.

Najvyšší sa na chvíľu zháčil, prestal prskať sliny na Treščakova, mávol rukou a zvalil sa späť do kresla.

„Sadnite si, plukovník,“ vyzval ho Trojka. „Máte prvú a možno aj poslednú šancu. Viete, aká je to vysoká hra. Naše pátranie pokračuje. Nemusím vám vysvetľovať, že naša strana robí všetky možné opatrenia, aby získala späť to, čo nám patrí, a eliminovala pri tom všetky možné riziká. Ešte nie je koniec. Keby to nebolo dôležité, tak tu my traja oproti vám nesedíme. Potrebujeme každú informáciu, ktorá nám pomôže. Hovorte.“

Treščakov neváhal a v momente sedel. Predklonil sa, preglgol a začal rozprávať.

„Keď odviezli Lazutina, zostali tam traja chlapi od nich. Strážili mňa a mladého Kuznecova. Ten nebol zranený. Jeden na nás stále mieril a dvaja stáli bokom. Neskôr začali prenášať mŕtve telá našich na jednu kopu. Dovolili mi, aby som si stiahol postrelenú nohu popruhom, ktorý zobrali jednému zo zastrelených, hodili mi ho a mohol som sa aspoň oprieť o strom. Strašne to bolelo, ale guľka našťastie len preletela cez sval a nezostala dnu. Po hodine, možno po hodine a pol, som si všimol, že ten, ktorý to mal na starosti, cez vysielačku dostal nejaký pokyn. Pozrel na ostatných a potom na nás. Poznám také pohľady...

Nechcel som tam skapať, ani Kuznecov. Mal dobrý výcvik. Ale keďže celý čas musel kľačať, zrejme mu stŕpli nohy, pri výskoku sa šmykol a potkol. Chlap z ich Služby začal strieľať práve vtedy, keď mu Kuznecov zakryl výhľad na mňa, takže schytal aj guľky určené mne. Vrhol som sa do kríkov a skotúľal sa do malej úžľabiny. Tí traja pobehovali s baterkami a vykrikovali po sebe, ale v tej tme, blate a lístí ma vôbec nemohli vidieť. Horšie však bolo, že keď som dopadol, tak som si zasa udrel nohu a možno som od bolesti aj omdlel. Keď som sa prebral, bolo počuť iba vzdialené praskanie. Asi ma ešte hľadali, ale už sa presunuli ďalej. Začal som sa plaziť smerom, kde som tušil nejaké obydlia. V okolí bolo totiž viacero dačí.

Bol som celý od blata, mokrý, lístie ma oblepilo, noha znova začala krvácať. Nevládal som vstať a vtedy som si spomenul, že vo vnútornom vrecku vesty, ktorú som mal na sebe, je jednorazová striekačka morfia. Vrazil som si ju cez nohavice do stehna. Ďalších sto metrov sa mi už podarilo prejsť skrčený alebo po štyroch.

Pred sebou som uvidel drevený dom. Musel som to risknúť, iná šanca nebola. Vchod bol osvetlený a vo vnútri sa tiež svietilo. Zabúchal som. Otvoril mi statný sedemdesiatnik, veľký chlap. Zvalil som sa do vnútra a niečo som vyjachtal. Hneď si všimol môj ruský prízvuk, vedel po rusky veľmi dobre. Ukázalo sa, že sleduje v televízii reportáže z tých nepokojov, ktoré tam vtedy boli, preto ešte nespal. Pomohol mi, uložil ma a ráno odišiel do mesta. Aj som si myslel, že sa vráti s políciou. Ale nie, priniesol dajaké lieky. Na druhej strane by to bolo možno dobre, pretože polícia by informovala veľvyslanectvo a ich Služba by na mňa nemala dosah... Vyčistil mi teda ranu, dal tabletku proti bolesti aj proti horúčke, keď sa rana zapálila, a medzitým mi rozprával svoj príbeh.

Ako bývalý vojak v československej armáde bol rád, keď sme tam v šesťdesiatom ôsmom prišli. Slúžil niekde na strednom Slovensku v blízkosti našich posádok, ktoré sme tam potom mali. Dobre zarobil, keď s našimi vojakmi kšeftoval s benzínom a naftou. Aj tú chatu, kde žije sám, si kúpil za takto zarobené peniaze. Nenávidí ten ich demokratický režim a všetkých by najradšej postrieľal. Zato však obdivuje nášho prezidenta, tak mi to aspoň tvrdil. Keď mi po troch dňoch bolo lepšie a aj situácia na Slovensku sa trochu upokojila, naložil ma do auta a odviezol cez Komárno na naše veľvyslanectvo v Maďarsku. Ďalej to už poznáte.“

Generáli na neho mlčky pozerali. Najvyšší zamračene, Dvojka s úsmevom a Trojka bez akéhokoľvek výrazu.

„A to ti máme veriť?“ zavrčal najvyšší. „Prečo do Budapešti? Prečo nie do Bratislavy alebo do Viedne?“

Treščakov pokrčil plecami. „Tak to bolo, pán generál,“ hlesol potichu. „Bratislava sa mi nezdala bezpečná, vo Viedni som nikoho nepoznal, ale v Budapešti mám jedného spolužiaka z Akadémie.“

„Dobre,“ Trojka vstal a prešiel k oknu. „Odvezte ho naspäť do nemocnice.“ Dvaja muži od dverí sa pohli. „Zajtra pôjdete na detektor lži, plukovník. Všetko, čo ste tu povedali, sa zaznamenávalo. Potom sa uvidí.“

Treščakov vstal, pokúsil sa postaviť do pozoru, urobiť vzorovo čelom vzad, ale zradila ho noha. Jeden z mužov ho zachytil a podopierajúc odvádzal von z neslávne známej miestnosti.

„Tak čo si myslíte?“ najvyšší oslovil svojich kolegov, hneď ako sa zatvorili dvere.

„Je to starý bojovník. Neklamal by,“ zastal sa Dvojka Treščakova.

„A ty?“

„Zajtra uvidíme. Bol by som rád, keby prešiel cez detektor. Ak prejde, poviem, nech mu ešte vstreknú do žily Thiopental a pošlem po špecialistu, aby sme si boli istí. Ešte by som ho rád použil v našich plánoch.“ Trojka sa posadil a významne sa usmial.

„Ako?“

Trojka s miernym pobavením pozrel na najvyššieho. „Predsa v ňom určite žije túžba po pomste. Zabili mu chlapov, kamarátov, Lazutina. On má silnú motiváciu a my ešte silnejšiu. Žiadny štátik v strede Európy nebude beztrestne zabíjať našich ľudí a ohrozovať bezpečnosť našej vlasti bez toho, aby za to nemusel tvrdo zaplatiť! Je našou povinnosťou potrestať ich. A podľa informácií, ktoré máme, si ich Služba myslí, že je pravdepodobne mŕtvy.“

Dvojka súhlasne prikyvoval.

„A okrem toho,“ pokračoval Trojka a pohodlne sa usadil v kresle, „bol som včera večer v Kremli u prezidenta...“

„Ty? Prečo nezavolal mňa?“ najvyšší sa tváril rozhorčene.

„Jeho šéf Bezpečnostnej rady vie, že operatívu mám na starosti ja, tak asi nechcel strácať čas.“

Najvyšší vytušil, že vietor sa otáča zlým smerom a pod ním sa začína triasť stolička. Skurvený Treščakov, veľvyslanec aj všetci, ktorí to posrali. Už pár dní cítil napätie pri komunikácii s Kremľom. Ale tak sa to vždy robí. Nepodarí sa operácia, potrestajú najvyššieho. Hlavne keď začne prikladať pod oheň jeho druhý zástupca. Nechcel s ním ísť teraz do konfrontácie, tak sa iba kyslo pousmial.

„Rozumiem. No a?“

„Máme voľné ruky. Úplne voľné. Všetky zdroje k dispozícii, maximálna súčinnosť s ostatnými bezpečnostnými zložkami a ich agentúrnymi sieťami doma aj vonku. Okrem toho som ho informoval o druhej, dôležitejšej záležitosti. A síce, že podľa našich zdrojov máme stopy − dokonca viac stôp – o tom, kde to je a čo sa s tým deje. Alebo nedeje,“ Trojka sa významne usmial. „Prezident navrhuje, že by sme mali viesť paralelne dve operácie. Prvú urýchliť a druhú, novú, dôkladne pripraviť. Dokonca im dal aj také poetické názvy. Zločin a Trest. Detaily a plánovanie necháva na nás. Koordinácia s ďalšími zložkami bude zabezpečená.“

A ja o tom zatiaľ nič neviem, nadával si v duchu najvyšší. Toto pre mňa asi nedopadne dobre.

II. Bratislava, centrála Služby. Streda 18. február

Vlado Lánik sa vo svojej kancelárii stále necítil dobre. Ani za tri mesiace si na ňu nezvykol. Bola až príliš veľká. Nevkusný stôl, veľké kreslo, masívna sedačka a stoličky. Keď jeho predchodca Viliam Kraus v ten pamätný deň musel nedobrovoľne odísť a bol postavený mimo službu, nechal kanceláriu v takom stave, v akom ju Vlado našiel o pár dní, keď ho dočasne poverený riaditeľ Služby Milan Šesták uviedol do funkcie nového šéfa kontrarozviedky.

Na stole porozhadzované papiere, informácie, správy

a poznámky. Ďalšie písomnosti s rôznymi stupňami utajenia našiel nahádzané bez evidencie vo veľkom trezore v rohu kancelárie. Krausove sekretárky krčili plecami a tvrdili, že na to svojho bývalého šéfa upozorňovali, ale ten sa podľa ich slov vrhol na každú informáciu ako sup, odniesol ju k sebe a nechcel im dovoliť, aby ju zaprotokolovali v evidencii utajovaných písomností tak, ako to kázali predpisy. Tvrdili, že neveril nikomu, a preto potom trvalo niekoľko dní, kým urobili v papieroch poriadok.

Vedľa trezoru bola na stene obrovská lesklá tabuľa, celá počmáraná rôznofarebnými fixkami. Písmená, čísla, vodorovné aj zvislé čiary, šípky, geometrické obrazce. Šesták Vladovi povedal, že Kraus mu raz túto tabuľu ukázal a vysvetľoval rôzne prepojenia, ktoré objavil na základe získaných informácií. Postupne sa však Kraus do toho tak zaplietol, až na konci nevedel povedať ani to, kde vlastne začal a čo znamenajú značky na tabuli. Okrem tabule boli na stenách zavesené už iba Krausove zarámované plakety a diplomy zo streleckých súťaží, ktorých sa ako mladý vojak zúčastňoval. Na čestnom mieste mal diplom za tretie miesto v streľbe zo samopalu o putovný pohár veliteľa Východného vojenského okruhu z roku 1983. Lánik ich všetky zvesil a hodil do kúta za trezor. Ak by sa Kraus náhodou objavil, môže si ich zobrať a povešať doma.

Kraus. Ten človek bol nezvestný od chvíle, keď vystúpil v televízii a odštartoval neskoršie nepokoje. Po upokojení situácie sa ho Služba pokúšala vypátrať, ale doma nebol. V odkaze Tomovi Ongettimu napísal, že ho bude každý deň čakať pri Modrom kostolíku po skončení večernej omše. Poslali tam svojich ľudí, ale neukázal sa. Formálne mu zaslali rozkaz o ukončení služobného pomeru z dôvodu hrubého porušenia služobnej prísahy, ale vrátil sa s poznámkou „adresát nezastihnutý“. Keď sa personálnemu odboru ozval Úrad sociálneho zabezpečenia s otázkou, kam majú Krausovi zasielať výsluhový dôchodok, dali im číslo účtu, kam mu predtým posielali výplatu. Kraus však doposiaľ z účtu nevybral ani euro. Možno zmizol úplne, pomyslel si Vlado. Ale keď to na polícii neohlásili jeho príbuzní a nevyhlásili po ňom pátranie, prečo by to mala robiť Služba? Prečo hľadať magora, ktorý je strojom na problémy?

Práve sa vrátil od Šestáka. Ten mal teraz dosť práce, ale tvrdil, že po tom dobrodružstve celkom oceňuje bežnú kancelársku rutinu. Svojho zástupcu nevymenoval. Hovoril, že na pár mesiacov to nemá zmysel. A keď bude po predčasných voľbách a nová vláda určí, kto bude riaditeľom Služby, on sa – pravdepodobne – na to miesto vráti. Preto časť svojej bývalej agendy presunul na Lánika. Spolupráca ich zblížila aj ľudsky a po pár týždňoch Šesták navrhol Vladovi tykanie.

V médiách sa stále búrlivo diskutovalo o situácii spred troch mesiacov, keď premiér a vláda boli donútení podať demisiu. Momentálne sa všetky okolnosti ešte stále vyšetrovali, ale vyšetrovanie postupovalo pomaly. Opoziční lídri sa búrili, vyzývali generálneho prokurátora, aby sa to urýchlilo, chceli získať do volieb ešte nejaké percentá navyše. Ten im však pravidelne odkazoval, že postupuje v zmysle zákona. Bývalý premiér a ministri namočení v kauze sa vzdali funkcií v strane, ale vrátili sa do parlamentu ako poslanci chránení imunitou a k veciam týkajúcich sa vyšetrovania sa odmietali vyjadrovať. Bývalý riaditeľ Služby Bory odišiel do predčasného dôchodku a všetok čas trávil vo svojom novom dome v Stupave.

„Čo myslíš,“ spýtal sa Lánik Šestáka pred niekoľkými minútami, keď zhŕňal do osobitného spisu všetky papiere, ktoré mu pred chvíľou podpísal, „ako to s nimi dopadne?“

Šesták sa zamračene zadíval na posledný papier, potom ho rýchlo podpísal a podal Vladovi. „S kým?“ reagoval roztržito.

„No, s expremiérom, ministrami a s naším bývalým šéfom.“

Riaditeľ sa na chvíľu zahľadel na Lánika a schuti sa zasmial. „Myslím, že si na pozícii, kde máš dosť informácií, nie?“

„Niečo sa hovorí, ale to sú len také šumy. Asi na odvedenie pozornosti,“ Lánik si pošúchal nos.

„Správne. My s tým už nemáme nič. Všetko je v rukách orgánov činných v trestnom konaní. Doteraz sme nedostali z polície ani z prokuratúry nijakú žiadosť o zbavenie mlčanlivosti alebo o nejaké podklady k vyšetrovaniu. Bude sa to ťahať ešte mesiace, možno roky, a potom ich snáď obvinia. Ak ich teda obvinia, bude prvostupňový súd. Oni majú dosť peňazí na špičkových advokátov. Ak ich aj odsúdia, odvolajú sa. Zasa ďalšie mesiace, možno roky.“

„Dal som spraviť právnu analýzu,“ Lánik zastrčil posledný papier do spisu a zavrel ho. „Nakoniec ich možno ani neobvinia.“

„Tak vidíš. Prečo sa potom pýtaš?“

„Chcel som poznať tvoj názor.“

Šesták pokrútil hlavou. „Môžem ti povedať, že to celé stojí na vode. Žiadne listinné dôkazy neexistujú. Navzájom proti sebe svedčiť nebudú. A tie nahrávky boli získané nelegálnym spôsobom, toto ich advokáti rozmetajú. Je to prakticky len o politickej zodpovednosti, a tú už všetci vyvodili. Ak by to aj došlo do štádia, že bude súd,“ Šesták si odkašľal, „vieš, ako sa hovorí.“

„Neviem.“

„Že obvinení odídu zo súdu takí chudobní, akí boli chudobní sudcovia pred vynesením rozsudku. Samozrejme, všetko pre nich dopadne dobre.“

„Ja som zasa počul o prípade, keď podplatili sudcu, no aj tak ich odsúdili a zavreli.“

„Tak to bola veľká drzosť. Ale neprekvapuje ma to,“ smial sa Šesták. „Niekedy ma už skutočne nič neprekvapuje.“

Lánik zatvoril kanceláriu, prešiel cez sekretariát a vyťukal bezpečnostný kód. Bolo pol siedmej večer.

III. Miami. 18. február

Aspoň že mu kúpili prvú triedu! Roman Paluš sa usadil v pohodlnom kresle pri okne a prečítal si ponuku filmov na monitore pred sebou. Skoro všetky už videl. Počas dlhých týždňov na chate pri jazere, ktoré strávil pod dohľadom CIA, mal k dispozícii obrovskú zbierku filmov. Mohol sa na ne dívať, keď sa skončilo to, čomu oproti sediaci muži hovorili informačné rozhovory. On to nazýval výsluchmi. Oni sa však iba zasmiali. Take it easy, Roman, bola ich odpoveď. Neber to osobne.

Ongetti zmizol po pár dňoch. Oficiálne sa rozlúčil a tvrdil, že sa určite uvidia na Slovensku. Potom sa pri ňom vystriedalo asi šesť mužov. Jeden z nich vedel vynikajúco po slovensky a ak sa Američanom nezdala Romanova angličtina alebo išlo o veľmi špecifickú otázku, pohotovo tlmočil. Keď sa ho Roman pýtal, odkiaľ to vie a či je pôvodom zo Slovenska, len sa usmial a pokračoval ďalej.

Celý príbeh aj s najmenšími detailmi opakoval Roman desať, dvadsať, tridsaťkrát. Stále dookola rovnaké otázky a keď po jeho pobyte v Amerike začalo byť horúco na Kryme, chceli aj tie najmenšie detaily. Šesť hodín denne, päť dní v týždni. Po večeroch a cez víkendy pozeral filmy. Po vyše dvoch mesiacoch usúdili, že im to stačí, a presťahovali ho do malého, ale pekného prímorského hotela na Floride. Kúpal sa, opaľoval sa, chodil do posilňovne a užíval si konečne dovolenku, ktorú nemal niekoľko rokov. Ako mu hovorieval bývalý šéf Emil Kohút: „Kam by si chodil, Romanko, tu si v Piešťanoch. Tu máš dovolenku stále.“ No vidíš, Emilko, uškŕňal sa v duchu Roman. Ja som na Floride a ty si v Justičáku vo vyšetrovacej väzbe. A vyzerá to, že sa von ešte niekoľko dlhých rokov nedostaneš. Aj keď – ako vedel z vlastnej skúsenosti – na Slovensku je možné všetko.

Pozeral si správy na internete a smial sa z komentárov, analýz a krkolomných konštrukcií, ktoré hodnotili vývoj v posledných mesiacoch a usilovali sa odhaliť, čo sa stalo pred nepokojmi a čo sa dialo po nich. Uspokojovalo ho, že je jeden z mála ľudí, ktorí vedia o tom takmer všetko. Jednoducho, insajder.

Do februárovej strednej Európy letel len naľahko. V batohu mal svoju obľúbenú starú koženú bundu, v ktorej sem prišiel, a pár kusov bielizne. Načo by so sebou vláčil tričká a kraťasy, ktoré si na Floride kupoval za pár dolárov a neubránil sa smiechu, keď porovnával tamojšie ceny s cenami v slovenských nákupných centrách. Cestuje síce naľahko, ale je ťažko za vodou. Zmenky boli podľa dohody preplatené, peniaze mu poslali na účty vo viacerých bankách. Teraz sa mohol tváriť ako kráľovsky platený konzultant rôznych firiem, ktorých pôvod sa skutočne nedal vystopovať, pretože v Langley vedeli, ako sa to robí. A ak by do toho pchala nos slovenská finančná polícia alebo daňový úrad, veľmi dobre vedel, že by vyššie orgány takéto aktivity skôr či neskôr stopli.

Počas pobytu na Floride ho kontaktoval a neskôr aj navštívil mladý diplomat zo slovenskej ambasády vo Washingtone. Zaujímal sa, či je všetko v poriadku a či nič nepotrebuje. Roman to pochopil tak, že CIA ich informovala, že tu je jeden Slovák, ktorý im pomohol, aj keď nechápal, prečo im o tom vlastne povedali. Diplomat sa z neho snažil dostať nejaké bližšie informácie, ale keď ho Roman slušne poslal do riti, tak s tým prestal. Potom sa mu začal sťažovať, aký je to ťažký život, samé intrigy, závisť, že človek si musí neprestajne kryť chrbát, a podobné reči.

„Čo sa sťažuješ?“ povedal mu Roman, keď večer na terase hotela popíjali whisky. „Keď sa ti nepáči, choď šróbikovať televízory pre Kórejcov.“

Diplomat na neho vypleštil oči. „Tak som to nemyslel. Ja len, že možno by sa na ministerstvo hodili aj ľudia ako ty.“

„Ja? A čo by som tam robil? Čo si nejaký referent ľudských zdrojov? To skôr usporiadaš diskotéku v kláštore, ako by som ja išiel pracovať do štátnej správy.“

„Áno, ty. Treba rozbiť staré štruktúry. Na ministerstve zahraničných vecí sú tri hlavné skupiny: absolventi MGIMO, volajú ich aj Moskviči. Tam patrí aj súčasný minister. Ďalšou skupinou sú východniari, ktorí držia pri sebe a pomáhajú si. No a silná je aj Hominterna.“

„Hominterna? Kurva, to čo je?“ Roman sa tváril nechápavo.

„No tí, veď vieš, štvorpercentní.“

„Prečo mi to rozprávaš? Mňa to nezaujíma.“

„Hovorí sa o tebe, že máš dobré kontakty s Američanmi. Veď sa tu o teba starajú. Či by si mi nemohol nejako pomôcť.“

„Pomôcť? Ja nie som váš personálny odbor. Ak chceš byť štátnym tajomníkom alebo neviem čím, tak vstúp do nejakej strany. Pomôžem ti tak, že zaplatím účet,“ vyprskol Roman.

Divní ľudia, divná doba, pomyslel si. Ešte sa musel vyrovnať s Vladom. Polovica patrila jemu. Teraz je vysokým štátnym úradníkom, prakticky druhým mužom Služby, ako hovorili Američania. Už sa tešil na stretnutie s ním.

Po štarte si odopol pás a zobral si od letušky pivo. Hľadel z okna, popíjal. Celkom sa tešil z návratu. Prenajme si nejaký byt v Bratislave a potom uvidí, čo ďalej. Odložil prázdnu plechovku, sklopil sedadlo a pokúsil sa zaspať.

IV. Bratislava. 18. február

Kamil Potocký kráčal popri svojom šéfovi a podvedome si upravoval kravatu. Róbert Mitošinka bol riaditeľom Vojenského spravodajstva. To vzniklo zlúčením Vojenského obranného spravodajstva, ako sa oficiálne nazývala vojenská kontrarozviedka, a Vojenskej spravodajskej služby, čo bol zas názov pre vojenskú rozviedku. Do funkcie ho vymenovali pred niekoľkými týždňami. Našťastie – na rozdiel od ministra obrany – neboli vojenskí spravodajcovia nijako zapojení do tých nešťastných udalostí spred troch mesiacov, takže v rámci vyšetrovania, odhaľovania a obviňovania z toho vyšli s čistým štítom. Najskôr ich to aj mrzelo, že neboli prizvaní k riešeniu problémov, ale po oboznámení sa s detailmi im šéf na porade povedal: „Chvalabohu, chlapi, že nás do tých sračiek nenamočili.“

Stoličku to stálo iba ministra a zlúčenie tak bolo už len formálnym aktom. Mitošinka bol predtým riaditeľom Vojenskej spravodajskej služby. Šéfovia sa tam rýchlo striedali, najmä po kauzách spred roka, keď sa prevalilo, ako niektorí príslušníci zneužívali svoje postavenie. Nakúpili lukratívne nehnuteľnosti z rozpočtu inštitúcie, vo veľkom ich za štátne peniaze dali zrekonštruovať, a potom tvrdili, že boli dekonšpirované, takže je nutné sa ich zbaviť. Za nízku cenu a prostredníctvom svojich kamarátov alebo vzdialených príbuzných, ktorí vystupovali ako kupci, ich zasa predali. Nič sa nevyšetrilo. Všetko bolo v súlade so zákonom. Naopak, odísť museli tí, ktorí na tieto machinácie upozornili. Aby sa však nepovedalo, vymenili riaditeľa a keďže bol nový, tak z neho minister urobil aj šéfa novovzniknutého Vojenského spravodajstva a z bývalého šéfa vojenskej kontrarozviedky spravili jeho námestníka. Všetci zostali na svojich miestach a vo svojich kanceláriách, akurát zvalili plot, ktorý oddeľoval centrály oboch služieb.

Kamil bol šéfom jedného z odborov a s novým riaditeľom sa poznal už dlho. Keď za ním prišiel pred dvomi dňami s informáciou, ktorú dostal od svojho zdroja, Mitošinka iba zdvihol obočie a požiadal ho, nech to ešte overí. Kamil súhlasil a na druhý deň prišiel znova.

„Nie je to nejaká provokácia?“ spýtal sa Mitošinka a pozeral na stručnú informáciu na papieri pred sebou.

„Nemyslím. Vždy dával dobré informácie. A ty predsa vieš, o koho ide. Len ty a ja poznáme jeho identitu. Jeho informácie sa často potvrdili.“ Kamil sa pohodlnejšie usadil v kresle naproti riaditeľovi. „Mal by si s tým ísť za ministrom. Nech on rozhodne.“

Mitošinka pokrútil hlavou. „Poznáš ministrov.“

„Nepoznám. Teda poznám,“ opravil sa Potocký. „Keď je výročie založenia našej organizácie alebo štátny sviatok, tak prídu a všetkých potľapkávajú.“

„Vieš, ako to myslím.“

„Viem. Preto ti to hovorím.“

„Dobre, ale pôjdeš za ním so mnou. Ty si to zistil, teba nech sa pýta. Určite bude chcieť vedieť, kto je tvoj zdroj,“ riaditeľ sa znovu zadíval na papier.

„Nie je problém. Ale ohľadom zdroja mu nič nepoviem. Nemôžeme riskovať, že keď tu o mesiac nebude, niekde sa opije a vytára, aké on mal informácie, aké vie tajné veci a čo všetko dokázal.“

To bolo v utorok. Minister povedal Kamilovmu šéfovi, že môžu prísť v stredu ráno pred jeho odchodom na rokovanie vlády.

Michal Gajdoš sa nervózne obzeral okolo seba. Už vyše troch mesiacov bol predsedom vlády, ale ešte stále si na to nezvykol. Za jeho chrbtom sa žoviálne zdravili ministri a bodro sa potľapkávali po pleciach. Fototermín pre médiá sa skončil a novinári opustili rokovacie priestory. Premiér sedel vo svojom kresle a dal pokyn vedúcemu úradu vlády.

„Dáma a páni, prosím, začneme,“ vedúci úradu gestom vyzval členov vlády, aby si posadali na svoje miesta.

Premiér roztržito hľadel na displej pred sebou, kde sa mu zobrazovali body posledného rokovania vlády pred predčasnými parlamentnými voľbami. Bežná agenda. Veď ako im stále opakovali, táto vláda je tu len na pár mesiacov a môže tak akurát kúriť a svietiť. Návrhy zákonov, ktoré bude schvaľovať nový parlament, nejaké nariadenia, informácie, návrhy na nových veľvyslancov. Po necelých dvoch hodinách sa ako posledný bod rokovacieho programu začala prerokúvať informácia o aktuálnej situácii na Ukrajine.

Všetci ministri, ktorí mali k tomu čo povedať, sa tvárili mierne optimisticky. Minister vnútra Tomáš Trnovec oznámil, že na hraniciach nezaznamenali zvýšený príliv migrantov a o politický azyl zatiaľ požiadali len traja Ukrajinci. Ako perličku dodal, že nakoniec sa z dvoch z nich vykľuli bývalí pašeráci cigariet, čo im však nebránilo tvrdiť, že sú vo svojej vlasti kruto prenasledovaní. Nezabudol ale pripomenúť, že jeho rezort by potreboval ďalšie finančné prostriedky na vybudovanie ešte účinnejšej ochrany hranice, pretože sa nedá vylúčiť vyústenie nepokojov a zmätku do vzniku priameho vojenského konfliktu medzi Ruskom a Ukrajinou, a potom by sa to Slovensku mohlo oplatiť.

„Myslíš tým, že by sme vlastne bránili utečencom pri vstupe do našej krajiny?“ prekvapene sa opýtal minister zahraničných vecí Alexander Lipiansky.

„Nie,“ ohradil sa Trnovec, „mal som na mysli, že pozitívne!“

„Ako pozitívne? Nerozumiem ti. Sme predsa viazaní medzinárodnými dohodami a je našou povinnosťou poskytovať pomoc utečencom v prípade konfliktov.“

„Myslím tak, že náš úsek hranice je relatívne krátky a ak by tu narazili na nejaké prekážky, tak sa nám radšej vyhnú a pôjdu do Poľska alebo do Maďarska. Ako keď mravcom stojí niečo v ceste, tiež sa rozlezú inými smermi. To by nám predsa pomohlo, nie?“

Šéf diplomacie iba pokrútil hlavou. Všetci vedeli o jeho ambíciách dostať sa na vysokú stoličku v OSN. Preto chcel byť zadobre s každým – aj s Rusmi, aj s Američanmi, aj s Bruselom, a dokonca aj s Číňanmi. Každá podpora sa môže zísť.

„A viete, koľko stoja takí utečenci? Aké je to drahé pre štátnu kasu? Nemáme na to vyčlenené prostriedky,“ zapojil sa minister financií.

„Pri humanitárnej pomoci nesmieme pozerať na peniaze,“ mentorsky a pohoršene sa ozval Lipiansky.

Minister hospodárstva zdôraznil, že dodávky zemného plynu sú bez výraznejších výkyvov, ale problém by bol so spätným chodom. Minister financií vyjadril obavy, že prijatie prísnych ekonomických sankcií proti Rusku by mohlo mať za následok pokles očakávaného hospodárskeho rastu v budúcom roku. Vzápätí mu oponoval minister zahraničných vecí, ktorý tým premiérovi pripomenul, že na budúci týždeň idú spolu do Bruselu, a dodal, že na úrovni Európskej únie sa očakáva vážna diskusia, pretože medzi jednotlivými krajinami je na možnosť uvalenia ekonomických sankcií veľa rozdielnych názorov.

Gajdoš si v duchu zanadával. Prečo sa musí zaoberať takýmito vecami? Jemu sa už do nijakého Bruselu lietať nechce. Necítil sa tam dobre. Teraz sa takmer nikde necítil dobre. Ráno tam a večer, alebo najneskôr na druhý deň, naspäť. Radšej by išiel na týždeň k moru. Len tak sedieť s nohami v piesku.

V Bruseli sa nikdy nič normálne nevyrieši a o dva týždne tam treba letieť zas. Dohodneme sa, že sa dohodneme. A potom znova. V sobotu sú síce voľby, ale bude trvať niekoľko týždňov, kým vznikne nová vláda. V tom lepšom prípade. Nehovoriac o tom, že posledné prieskumy verejnej mienky vyzerali dosť divoko a prognózovali úspech nových aj staronových radikálnych strán, ktoré si postavili program na tvrdej kritike štandardných strán, najmä bývalej vládnej, ktorá pred pár mesiacmi doviedla Slovensko svojou neschopnosťou a skorumpovanosťou až k občianskym nepokojom a mŕtvym v uliciach.

Tak to povedal prezident, ktorý mu dal šancu stať sa premiérom. Prezidenta uznával. Sám seba považoval za človeka, ktorý vie dobre kalkulovať a riadi sa rozumom, ale v poslednej dobe sa mu to príliš nedarilo. Cítil sa divne. Chvíľu bol ochotný lámať drevo rukami a hneď nato skleslo sedel a mal problém vôbec niečo povedať.

Premiér si uvedomil, že ostatní sa na neho pozerajú. Určite vyzerá ako idiot, keď takto civie do prázdna.

„Takže...“ klepol hánkami o stôl na zvýšenie dôrazu. Čo to vlastne chcel povedať?

„Práve som hovoril,“ uškrnul sa minister obrany Miloš Debnár a pozrel na ostatných, „že to nebude až také horúce. Viete si predstaviť Nemcov, ako by súhlasili so sankciami, ktoré by ich pripravili o možnosť exportu na ruský trh a zvýšili nezamestnanosť? Alebo takí Francúzi. Veď vo francúzskych lodeniciach práve stavajú štyri veľké výsadkové lode, ktoré platí ruská vláda. A Nemci majú pre Rusov postavený obrovský polygón a cvičia tam ich vojakov. Tak to robili už medzi dvomi svetovými vojnami. Každého, kto sa stiahne z ruského trhu, ihneď nahradia iné firmy z ďalších štátov. Číňania všetko skopírujú a vytlačia konkurenciu z trhu.“

„A ešte dostanú aj bonusy, daňové prázdniny, úľavy,“ doplnil ho minister hospodárstva. Jemu sa práca ministra páčila. Predtým robil pre mimovládne organizácie, ale teraz zistil, že silnejšie zbrane ako v treťom sektore sa skrývajú v politike.

„Lenže potom proti sebe bojovali. Fašisti proti Sovietskemu zväzu,“ zamiešal sa do diskusie minister kultúry, starý prešedivený pán, pre ktorého bolo najväčšou výzvou na rokovaní vlády nezaspať.

„A čo navrhujete? S tým sa nedá nič robiť. Sme členskou krajinou EÚ, tak sa budeme riadiť jej rozhodnutiami.“ Premiér sa obrátil na svojho hovorcu a ten horlivo prikývol. Dúfam, že tento nie je do ničoho zapletený ako hovorca jeho predchodcu. Nevyberal si ho sám, odporučil mu ho prezident. Hovorca Imrich Bekeš bol bývalý novinár, teraz o sebe tvrdil, že je aj spisovateľ. Napísal niekoľko knižiek o konšpiračných teóriách a aj vo funkcii hovorcu videl šancu zviditeľniť sa a zvýšiť ich predaj. Často zasvätene tvrdil, že nepokoje boli účelovo vyprovokované, čo on predpovedal vo svojej najnovšej knihe Kód 13. Tvrdil, že trinástka je magické číslo a kľúčovou postavou je trinásty apoštol Ježiša Krista, ktorý sa zámerne nedostal do oficiálne schválených evanjelií. V súkromných rozhovoroch vášnivo presadzoval svoje hypotézy a väčšina debát sa končila slovami oponenta, áno, Imro asi to tak bude, vyjadrujúcimi nechuť pokračovať v rozhovore s fanatikom.

„Dobre,“ premiér prikývol a ukázal na Bekeša. „Imro, priprav komuniké, také tie štandardné bla-bla-bla. Vláda je znepokojená situáciou na Ukrajine a vyzýva k dialógu, budeme postupovať jednotne so všetkými krajinami EÚ a podobne. Šaňo,“ ukázal na ministra zahraničných vecí, dlhoročného kariérneho diplomata, „ty choď s ním na tlačovku. Najlepšie vieš, čo a ako k tomu povedať. Ostatným ďakujem.“ Vstal a pobral sa k východu.

Pri dverách ho dobehol minister obrany. „Mohol by som s tebou ešte na chvíľku? Vieš, ide o citlivú vec a nechcel som na vláde pred toľkými ľuďmi.“

Premiér si povzdychol. „Je to také súrne?“

„No, možno je.“

„Musím teraz za prezidentom a na jednu recepciu na veľvyslanectve. Potom by som rád išiel domov.“

„Tak zajtra ráno?“

„Dobre. Ale dúfam, že to nie je zasa niečo o prezbrojovaní, nových lietadlách, vyššej operabilite a zvýšení nákladov na armádu. Počul som, že ťa otravujú lobisti. Normálne im povedz, že na také niečo nemá táto vláda mandát, nech si počkajú. Ak teda majú odvahu, pretože v tomto štáte to s nimi občas skončí aj veľmi zle. Určite si sa o tom dopočul.“ Premiér sa ministrovi pochválil, ako je dobre informovaný.

„Nie, o tom nechcem hovoriť,“ rýchlo ho ubezpečil Debnár. Doriti, odkiaľ vie o tých lobistoch? Určite mu donáša ten Šesták.

V. Bratislava, úrad vlády. Štvrtok 19. február

Premiér sa nechápavo díval na informáciu, ktorú mu podal minister obrany Debnár. Tvrdil, že prišla z Vojenského spravodajstva. Gajdoš síce vedel, že existuje nejaké Vojenské spravodajstvo podriadené ministrovi, ale za ten krátky čas od nich ešte nijaký výstup nevidel. Pravidelnými informáciami ho zásoboval riaditeľ Služby Šesták. Ten divný chlapík s fúzikmi, ktorý sa stále usmieval, mu pomáhal trochu sa vyznať aj v tejto problematike. Premiér mal pred ním rešpekt.

„To čo mi tu rozprávate?“ pozrel na Debnára a riaditeľa Vojenského spravodajstva Mitošinku, ktorí sedeli na pohovke, bokom od premiérovho pracovného stola.

Mitošinka mal pocit déjà vu. Podobne včera reagoval aj minister. Nechcel premiérovi oponovať, že zatiaľ predsa nič nepovedal.

„Je to tam napísané, pán premiér,“ odvetil váhavo a pozrel na ministra obrany. Ten pokrčil plecami a súhlasne prikývol.

„Áno, čítať viem,“ zagánil na neho premiér. „Ale podľa mňa je to hlúposť. Máte niečo viac, čo by potvrdilo tieto informácie? Kto je vlastne ten človek, od ktorého to máte?“

„Nechcel to povedať ani mne. Vraj chráni svoj zdroj,“ zamiešal sa do rozhovoru Debnár. „Možno, pán riaditeľ, keby ste nám povedali, o koho ide,“ obrátil sa na Mitošinku.

„Z dôvodu utajenia jeho identity to nie je možné,“ zopakoval a v duchu zúril: Ty na koho strane stojíš? Po rozhovore s Kamilom Potockým bol čoraz viac presvedčený o dôležitosti tej informácie. Títo ľudia sa tvária, akoby požrali všetku múdrosť, a pritom pred pár mesiacmi ani poriadne nevedeli, ako funguje štátna správa.

Takmer celá táto dočasná vláda bola nejakým spôsobom spojená s prezidentom. Po vynútenej demisii bývalej vlády sa prezident energicky ujal riešenia krízy. Jeho mandát sa pomaly chýlil ku koncu, tak si tiež chcel užiť slávu a ukázať sa ako štátnik. Slovo štátnik veľmi rád zdôrazňoval aj vo svojich prejavoch. Zvolal si zástupcov všetkých parlamentných strán a ukázal im svoje návrhy na nových členov vlády. Žiadni politici, len odborníci, tvrdil. Politické strany sa nechceli s prezidentom naťahovať, aby v očiach rozhorčenej a pobúrenej verejnosti nevyzerali ako tí zlí, a odsúhlasili mu to. Samozrejme, s podmienkou, že sa do predčasných parlamentných volieb nebudú prijímať nijaké dôležité zákony a rozhodnutia. Za týždeň schválili programové vyhlásenie novej vlády a vyslovili jej dôveru. Prezident sa naďalej tváril ako štátnik a ten, ktorý vyviedol krajinu z krízy. Pravidelne si pozýval premiéra a ministrov do paláca a nechával sa podrobne informovať o všetkom, čo sa deje. Premiér bol jeho dlhoročným kamarátom, síce o čosi mladším, ale už sa blížil k sedemdesiatke. Spoločne učili na právnickej fakulte aj funkcionárčili v hokejovom zväze. Gajdoš sa po zmene režimu vrhol na podnikanie v oblasti potravinárstva a stavebníctva a – aj s pomocou štátnych zákaziek – bol úspešný.

„Je to hlúposť. Kačica. Určite nejaká provokácia,“ pokračoval premiér so zdvihnutým prstom. „To, čo navrhujete,“ ukázal na papier, „si teraz nemôžeme dovoliť. Viete, aké by to mohlo mať následky? Takéto radikálne opatrenia! Videli ste posledné predvolebné prieskumy verejnej mienky?“ Druhou rukou si podopieral hlavu a zatvárali sa mu oči, akoby sa chystal zaspať.

„Videl. Ale naša organizácia je v zmysle zákona apolitická a neriadi sa prieskumami verejnej mienky. Naše úlohy sú definované zákonom,“ zdôraznil Mitošinka. Minister obrany na neho prekvapene pozrel.

„Nešibrinkujte mi tu zákonmi, pán riaditeľ. Ja ich veľmi dobre poznám,“ premiér sa postavil a naznačil, že stretnutie považuje za ukončené.

„Viete, pán premiér...“ skúsil to ešte raz Mitošinka.

„Žiaľ, neviem. A neviete ani vy. Existujú aspoň nejaké dôkazy alebo indície pre tieto vaše tvrdenia? Podľa mňa tá informácia nemá ani cenu papiera, na ktorom je napísaná.“

„Nie, ale povedzme, že sa nad ňou vznáša množstvo otáznikov.“ Mitošinka musel prehltnúť priamu urážku.

„Otázniky, pcha,“ vysmial sa mu premiér. „To nie je niečo, na základe čoho sa dajú robiť seriózne rozhodnutia.“

„Nemal by o tom vedieť aj prezident?“

„Prezident? Prečo? Ten predsa dostáva informácie od Služby, ako aj ja,“ zamračil sa premiér. „Ozaj, keď už sme pri tom. Ak by to teda bolo také dôležité, určite by ma o tom Šesták informoval. Tu máte, berte si to, radšej to tu nedám ani zaevidovať.“

„Lenže on nemusí mať také zdroje ako my,“ Mitošinka si zobral dokument, vložil ho do pevného obalu a zapečatil. To je úchylka slovenských politikov, zúril riaditeľ Vojenského spravodajstva. Podceňovať informácie. Ale keď oni urobia nejaké kiksy, alebo ich prichytia pri klamaní a podvádzaní, tak začnú ziapať a vo všetkom vidia sprisahanie médií, tajných služieb a temných síl, ktoré ich chcú zdiskreditovať.

„Choďte za ním a pýtajte sa. Na to tu ste, nie? Miloš, ty ešte počkaj,“ dodal premiér a obrátil sa na ministra obrany. Keď sa za Mitošinkom zatvorili dvere, Gajdoš vyzval Debnára, aby sa opäť posadil. Prisadol si k nemu na sedačku a nasadil ustarostený výraz.

„Prečo to robíš?“

„Čo? Čo robím,“ minister sa zatváril nechápavo.

„Vodíš mi sem kadejakých špiónov, ktorí si navymýšľajú báchorky, aby sa robili zaujímavými a vykazovali činnosť za peniaze, ktoré dostávajú. A dostávajú ich teda dosť! Vojenskí tajní sú nebezpeční. Niekto mi raz povedal, že intrigovaniu medzi sebou venujú väčšinu pracovnej doby. Nedávno som videl v správach, že tá frajerka bývalého českého predsedu vlády dostala podmienku za to, že od nich vyžadovala, aby sledovali jeho manželku. Ani nevieš, ako sa do niečoho namočíš,“ vychrlil premiér ustarostene.

Debnár mu prestával rozumieť. Čo to zasa tára? „Ale veď ty tu žiadnu frajerku nemáš. Alebo sa mýlim?“

Gajdoš sa zatváril rozčúlene, ako pred výbuchom. Naozaj nemá zmysel pre humor.

„Veď to bol iba vtip,“ ospravedlňoval sa minister obrany.

„O takých veciach sa nevtipkuje!“

„Dobre, prepáč. Ale mne sa to nezdalo až také vymyslené. Myslím tamtú informáciu. Celkom to do seba zapadalo.“

„Áno, a práve to je nebezpečné, keď to do seba zapadá. Oni si to stále upravujú a analyzujú, aby to vyzeralo zaujímavo. Nepamätáš si, čo sa tu dialo na jeseň? Veď to bolo celé... ako sa to volá... dezinformácia.“

„Ale tie hlasy boli pravé,“ zasmial sa Debnár. „Aj to, o čom hovorili. Všetci to predsa dobre vieme.“

„Miloš, teraz máme iné starosti! Ozaj, ty mu veríš?“

„Komu? Šéfovi Vojenského spravodajstva? Mitošinkovi? Asi áno, myslím, že je to profesionál vo svojom odbore.“

„Ja neverím nikomu. Ani tomu Šestákovi zo Služby,“ premiér stíšil hlas a poobzeral sa. „Vieš, čo mi povedal, keď tu bol prvýkrát a ja som sa ho pýtal na problémy s odpočúvaním a tak... Vieš, to, čo sa stalo, keď im tu dali ploštice.“

„No a?“

„On sa len usmial a povedal, že keby boli nejaké problémy, tak mám hovoriť do steny. Chápeš?“

„Nerobil si srandu?“

„Keď on sa stále usmieva. Hovorí sa, že počas nepokojov vlastnoručne zabil niekoľko ľudí. Uškrtil a rozsekal.“ Premiér si povzdychol. „Nech už je to za nami.“

„To sú len také reči. Táraniny. Keby to bola pravda, tak by sa o tom toľko nehovorilo. Ja som tiež voľačo počul, ale predsa je už veľa ľudí vo väzbe a obvinených z vraždy, ublíženia na zdraví, lúpežných prepadnutí,“ minister pokrútil hlavou. „Teda tých, ktorých chytili a sú proti nim dôkazy. Bolo to vtedy divoké.“

„No vidíš!“

Debnár sa postavil. Nechcel premiérovi radiť, že by po skončení mandátu mal vyhľadať odbornú pomoc. Netušil, že ním tá funkcia až tak zamáva. On sám to bral v pohode. Prezidenta síce nepoznal až tak dlho, ale zoznámili sa, keď sa pred mnohými rokmi zakladala strana, ktorej sa stal neskôr predsedom a odštartoval tak prezidentskú kariéru. Mali dobrý vzťah, napriek tomu si vykali. Debnár im dal nejaké peniaze, pretože už vtedy jeho firmy dodávali obuv a ošatenie pre rezorty vnútra a obrany. Prezident to považoval za dostatočnú odbornú kvalifikáciu na funkciu ministra obrany a Debnár si povedal, že prečo nie. Bude to nová skúsenosť, alebo ako všetci hovorili, výzva. Síce ho to stálo nejaké peniaze, keď sa jeho firmy niekoľko mesiacov nemohli zúčastniť štátnych tendrov ani výberových konaní, ale predsa každá sranda niečo stojí.

„Tak ja už idem. Maj sa, Michal,“ Debnár podal premiérovi ruku.

„Ahoj. Idem ešte za prezidentom.“

„Zasa? Veď si bol včera.“

„No, vieš. Teraz chce byť o všetkom informovaný. Poviem mu aj o tom, čo sem ten... ten človek doniesol.“

„A nechceš si to zobrať? Zavolám Mitošinkovi, nech sa vráti,“ minister vytiahol telefón.

„Nie!“ takmer hystericky zvolal premiér. „Nechaj tak.“

VI. Jasenovo, Moskva. November

Plukovník Treščakov pozeral na bradatého päťdesiatnika s rozstrapatenými vlasmi v zimnej prešívanej bunde, ktorý sedel pred ním a tváril sa dôležito. Tak to je on! Noha ho už nebolela. Pravidelne ju chodil podľa odporúčaní lekárov zaťažovať do špičkovo vybaveného fitnescentra v špeciálnom objekte SVR. Sedeli v predizbe jeho dočasnej kancelárie v Jasenove, ktorú mu pridelil Trojka. Nebolo tu nič, iba stôl, zopár stoličiek a zamrežované okno so stále zatiahnutou žalúziou. Pred dverami stála nepretržite stráž. Všetko dôležité bolo v špeciálne upravenej kancelárii za jeho chrbtom. Záleží len na jeho rozhodnutí, či sa tam chlap sediaci pred ním niekedy dostane. Či sa vôbec dostane von z budovy. Trojka sa o Treščakova postaral. Jasenovo a celú SVR teraz v podstate riadil on, aj keď bol formálne iba druhým zástupcom. Najvyšší generál odišiel na zdravotnú dovolenku a Dvojka sa do hry príliš nemiešal. Vedel, že toto by bolo nad jeho sily a ak by sa nedarilo, padla by aj jeho hlava. Trojka bol ambiciózny, schopný a bezohľadný. Mal pre túto prácu všetky potrebné vlastnosti. Teraz bol Najvyšším on.

„Tak to ste vy,“ Treščakov sa predklonil na stoličke a skúmavo sa zahľadel na muža oproti.

„No, ja. Vy ma poznáte? Ja vás nepoznám. Môžete mi povedať vaše meno, aby som vedel, ako vás mám oslovovať?“ spýtal sa muž.

„Hovoríte celkom dobre po rusky,“ plukovník ignoroval jeho otázky.

„Mám štátnu skúšku z vysokej školy. A bol som aj v Rusku, ...teda, vtedy v Sovietskom zväze na nejakých stážach. Odkiaľ ma poznáte?“

„Človeče, vy ste tu legenda!“

Muž na stoličke sa mykol. „Ja? Kde? Nerozumiem.“

„Ani nemôžete rozumieť, vy idiot!“ zreval Treščakov a vyskočil zo stoličky tak prudko, až sa prevrátila. Odkopol ju a pomaly obišiel stôl. Druhý muž sa prikrčil a vyľakane sa obzeral okolo seba.

„Legenda. Legenda o debilovi, kreténovi a premotivovanom chujovi! Vy ste stáli túto krajinu miliardy, nehovoriac o ľudských životoch!“ Schmatol ho za golier, nadvihol a zatriasol ním. Muž chabo zdvihol ruky na svoju obranu. Treščakov ho znechutene strčil späť na stoličku.

„Ja... nerozumiem... protestujem... ja... som prišiel pomôcť a vy...“ bradáč si naprával košeľu, ktorá sa mu vytiahla z nohavíc.

„Dobre, dobre,“ Treščakov cítil, že sa vracia do starej formy. Prešiel na svoju stranu stola, špičkou nohy zachytil ležiacu stoličku a vykopol. Operadlo mu skočilo priamo do ruky. Otočil ju a posadil sa. Keby tu bol Vasja! Ten by tejto špine vrazil špičku svojho noža desať centimetrov pod brucho a pomaly potiahol hore, až kým by sa z neho nevyvalili črevá. Lenže Vasja už nežije. Zostal v tej prekliatej diere. Ale on ho pomstí! Všetkých pomstí. A tento chlap mu pri tom pomôže. Tak povedal Trojka, a on tu teraz velí.

Predtým ako ho priviedli, prečítal si jeho spis. Vedel, čo od neho môže čakať, akú prácu mu prideliť, ako ho využiť. Je to síce ambiciózny blázon, ale použiteľný. Treščakov už niekoľko dní predtým začal študovať Lazutinove správy, analýzy a kontakty, vedel, že to bude základ, keď s ďalšími spolupracovníkmi začne pripravovať novú operáciu. Ten bradáč sa prihlásil na ruskej ambasáde vo Varšave a tvrdil, že chce hovoriť s niekým z FSB. Vraj má dôležité informácie. Najprv ho považovali za blázna a vypoklonkovali ho, ale keď prišiel na druhý deň znova, vypočul ho rezident SVR. Keď začal hovoriť niečo o kufríku, okamžite ho zadržali a informovali ústredie. Na druhý deň prišli po neho z Jasenova a previezli ho do Moskvy. Napriek protestom mu zobrali všetky osobné veci. Zväzok eurových bankoviek rôznych hodnôt, doklady, batoh s ponožkami a trenírkami. Úplne naspodku našli ohmataný linajkový zošit s poznámkami a kresbami. Treščakov ho dal preložiť a teraz ho vytiahol zo zásuvky stola spolu s prekladom. Pomaly v ňom listoval a nahlas čítal niektoré časti.

„25. október – Som na stope veľkej operácie, ten hlupák Bory ma z nej chce vyšachovať, ale ja mám plán, podrobnosti neskôr.

26. október – Včera som skoro zabil človeka, teda takého veľkého černocha, strieľal som aj na ďalšieho, no ten bol biely. Zadržali ma zradcovia v Službe, vypočúval a ponižoval ma námestník Šesták, dnes som bol postavený mimo službu.

27. október – Rozhodol som sa informovať médiá, opustil som byt, obnovil kontakt s Ongettim, navrhol pravidelnú schôdzku na stanovenom mieste, prechádzam do ilegality, beriem so sebou všetku hotovosť, ubytoval som sa v malom penzióne v južnej časti Bratislavy.

27. október (večer) – Občianske nepokoje, mal som pravdu, sprisahanie siaha až do najvyšších miest, prezident sa pokúša riešiť situáciu, výnimočný stav nevyhlásil, škoda.

28. október – Upokojenie situácie, demisia vlády, Ongetti na schôdzku neprišiel, nechal som ďalší odkaz na americkom veľvyslanectve.

29. október – Ongetti opäť neprišiel, pozoroval som priestor z opustenej budovy bývalej nemocnice, už ma asi hodili cez palubu, presúvam sa mestskou hromadnou dopravou, nechávam si narásť bradu, aby ma nepriatelia nespoznali.

30. október – Dozrieva vo mne veľké rozhodnutie.

31. október – Prejdem na druhú stranu, inšpirácia vlastnou básňou:

Sú chvíle človeka, keď rozhodnúť sa musí

Oblohou si lieta

Výška ho však dusí

A vtedy zahľadí sa na tú šíru zem

Už viem, kam patrím

Áno, už to viem.

Myslím, že som bol posledné roky klamaný, svet sa mení a ja chcem k tej zmene prispieť.

1. november – Presun na sever, bývam v malom penzióne v obci Ždiar, ceny dobré, sezóna sa ešte nezačala, milá majiteľka, vdova, 55 rokov.

19. november – Príchod do Varšavy, návšteva veľvyslanectva, neveria mi, zajtra pôjdem znova.“

Treščakov odložil ruský preklad a pozrel sa na muža. Ten súhlasne prikyvoval, aj keď sa ho nikto na nič nepýtal.

„Viliam Kraus. Človek, ktorý to všetko rozdrbal už na začiatku. Nebyť vás, nikdy by som nemusel prísť do vašej krajiny. Takže vy ste aj spisovateľ. Dokonca básnik,“ povedal Rus posmešne.

„Áno, som trochu aj spisovateľ. Viete, keď raz ľudia píšu pamäte, je dobré mať k tomu poznámky a podklady. Vrátite mi ten zošit?“

„Nie.“

Kraus sa postavil. „Viem aj ruské básne. Napríklad Lermontovovu Smrť básnika. Napísal ju, keď Puškin zahynul v súboji s francúzskym dôstojníkom. Pogib poet nevoľnik česti,“ začal nahlas, „pal oklevetannyj malvou, s svincom v grudi i...“

„Stačí! Držte hubu! Vy nie ste úplne normálny!“

„Možno nie. A vy?“

Treščakov sa zhlboka nadýchol a pohľadom blúdil po prázdnych bielych stenách. Keby to urobil, určite by sa mu uľavilo. Keby toho chlapa chytil a otrieskal mu hlavu o stenu, museli by znovu vymaľovať.

„Kde ste boli od prvého do osemnásteho novembra?“

„Predsa v tom penzióne. Skoro nikto tam vtedy nebýval a viete, tá majiteľka je už trošku staršia, ale stále šarmantná... Tak sme sa trochu to... zblížili,“ pokúsil sa Kraus sprisahanecky žmurknúť. „Tak by sa mal správať vojak šťasteny. Žoldnier. Užiť si s markytánkou a ísť ďalej. Na mňa sa všetci vykašľali, a tak som sa rozhodol dať svoje znalosti do služieb vašej krajiny. Veď viete.“

„Neviem. Ja slúžim svojej vlasti.“ Treščakov mávol rukou. Toto vyrieši polygraf a Thiopental. Mohol odporúčať z vlastnej skúsenosti. „Tvrdíte, že chcete pracovať pre nás a že nám máte čo ponúknuť. Tak hovorte, a potom uvidíme, čo ďalej,“ pokračoval, otvoril zásuvku na stole, hodil tam Krausov zošit a zasa zapol nahrávacie zariadenie.

„Mám sieť,“ zašepkal Kraus.

VII. Schwechat – Piešťany. 19. február

Pred východom zo schwechatského letiska ležal špinavý roztopený sneh a fúkal nepríjemný vietor. Roman skonštatoval, že v jeho obľúbenej koženej bunde mu bude zima. Až teraz si uvedomil, že si svoj návrat na Slovensko nepripravil. Vedel len to, že si chce prenajať byt v Bratislave, ale kde bude zatiaľ bývať a ako sa tam dostane, musel vyriešiť teraz. Zapálil si cigaretu. No, tak si zoberie taxík. Síce to bude drahé, ale rozhodne si to môže dovoliť. Prešiel na stanovisko taxíkov – vedel, že tam budú aj nejakí bratislavskí, aj keď by tam byť nemali – a dohodol sa na cene. Mladý taxikár v hrubých šuštiakoch povedal spoza volantu zeleného citroenu sto, Roman osemdesiat, taxikár niečo zahundral, ale potom iba pokrčil plecami a otvoril mu dvere.

„Kde máte batožinu?“ opýtal sa.

„Cestujem naľahko,“ ukázal Roman na batoh, ktorý si hodil na zadné sedadlo.

V lietadle sa príliš nevyspal a teraz mu bola zima. Požiadal taxikára, či by nemohol pridať kúrenie. Let z Miami aj s medzipristátím trval skoro desať hodín. Odletel večer miestneho času a teraz, po posune do európskeho časového pásma, bolo okolo pol dvanástej dopoludnia.

„Odkiaľže?“ usiloval sa konverzovať taxikár.

„Z Londýna. Bol som na otočku za kamarátom.“ Nemusí každému rozprávať, že sa vracia z Ameriky.

„Kde vás vysadím?“

„Stačí niekde v centre.“

„Hm.“ Taxikár preladil rádio. Správy. „Čo hovoríte na tú Ukrajinu?“

Čo chceš počuť? Ja mám s Rusmi svoje skúsenosti. Mám ti povedať, že analytici CIA majú stálu pohotovosť a aj tak nevedia prísť na nijaké normálne riešenie okrem vyhrážania sa sankciami? „Neviem to presne posúdiť. Tie informácie sú občas protichodné. Civilisti v uniformách, bývalí uniformovaní v civile. Rusko sa od toho dištancuje aj vyjadruje podporu,“ počul Roman hovoriť sám seba.

„Ja sa v tom trochu vyznám. Som totiž politológ,“ nedočkavo sa pochválil taxikár.

Bože, ďalší! „A môžem sa spýtať, prečo potom jazdíte s taxíkom?“

Taxikár sa zasmial. „To sa pýta každý.“ Bolo vidieť, že to nehovorí prvý raz a svoje reči považuje za príjemné vyplnenie jazdy s klientom. Ostatní taxikári sa sťažujú na konkurenciu s umelo znižovanými cenami, byrokraciu, licencie, drahý lízing, premrštené ceny za vysielačky, ale on obšťastňuje cestujúcich svojím pohľadom na takú komplikovanú tému, za akú pravdepodobne politiku alebo medzinárodné vzťahy považuje.

„Budem hádať. Ako prednášajúci asistent niekde na katedre by ste zarobili málo a v štátnej správe už nebolo dobre platené miesto. A nemáte nijakého známeho ministra alebo štátneho tajomníka, u ktorého by ste mohli robiť poradcu aspoň za dva, dva a pol tisíc eur. No, a samozrejme, máte manželku na materskej.“

Vodič sa prekvapene obzrel. „Odkiaľ to viete?“

Lebo som sám niečo podobné zažil. Len som nešiel robiť taxikára, ale niečo zaujímavejšie, bleslo hlavou Romanovi.

„Tipol som si.“

„Ale to sa zmení. Vedel by som ako politológ prispieť k tomu, aby sa situácia v tejto krajine zmenila. V sobotu sú voľby a treba už konečne tých skorumpovaných starých politikov kopnúť do zadku a dať šancu normálnym ľuďom: schopným, šikovným, nezaťaženým, ktorí to dokážu zmeniť k lepšiemu. Ľudia, ktorí sedia dvadsať rokov v parlamente, nám už nemajú čo ponúknuť. Musíme to zmeniť!“

Zmena. Tým sa zaklínajú všetci. Roman odolal pokušeniu spýtať sa ho, čo vlastne považuje za lepšie, ale radšej nechal plynúť rýchly tok taxikárových politických názorov s jednoznačne vyhranenými postojmi ku každej otázke. Z opakujúcich sa fráz a omieľaného slova zmena bolo jasné, že je priaznivcom novej, národne zameranej strany, ktorej v posledných mesiacoch prudko vyskočili preferencie a netajila sa ambíciou podieľať sa na novej vláde. Mechanicky prikyvoval, v aute bolo príjemne teplo a viečka mu začali klipkať. Prebralo ho prudšie pribrzdenie.

„Pozrite na debila. No jasné, bratislavská značka. Rakúšan by mi dal prednosť. Kde som to... aha... Takže, keby sa táto strana dostala k moci, mám tam dosť kamarátov a známych, dokonca aj nejakých spolužiakov, takže by som išiel robiť pre vládu, pretože tých hajzlov, ktorí tam sú teraz, tých už bolo dosť. Nemyslíte?“ obrátil sa na Romana. „Dajte nám svoj hlas a nebudete ľutovať, uvidíte.“

Mal som sa radšej vrátiť až o týždeň neskôr. Kurva. Aspoň by som bol ušetrený takýchto kecov. Volebná kampaň v taxíku! To som ešte nezažil, nadával v duchu Roman. Ďalší blázon, ktorý si myslí, že nejaká nová strana všetko vyrieši a prinesie blahobyt.

„Ja som za voľný trh s voličskými hlasmi,“ potriasol hlavou, aby sa prebral.

„Čože?“

„Mala by existovať burza hlasov, kde by si strany nakupovali hlasy. Kto by dal najviac, ten by ich získal. Alebo by sa mohli predávať v celých balíkoch. Tisíc hlasov za desať, dvanásť, pätnásť tisíc eur. Kto by koľko dal. Aspoň by ľudia z toho aj niečo mali.“

„To myslíte vážne? To je proti základným princípom demokracie. Veď by vyhral ten, kto má najviac peňazí. To by bola,“ pátral v pamäti po tom, čo počul na prednáškach na fakulte, „dáka plutokratická oligarchia.“ Taxikár-politológ sa tváril pohoršene.

„Veď väčšinou aj tak vyhrá ten, kto má najviac peňazí,“ zasmial sa Roman. „Aj v starom Ríme sa to stovky rokov tak robilo. Pri voľbách konzulov alebo aj nižších úradníkov. Kandidáti, ich podporovatelia a sponzori v deň volieb na Martovom poli vykešovali voličov, ktorí volili podľa takzvaných kmeňov. Malo to aj tú výhodu, že sa volilo každý rok, takže sa s tým príjmom mohlo počítať v rodinnom rozpočte. Samozrejme, žartujem,“ dodal, keď videl, ako taxikár zazerá.

„Myslel som si. Veď to by bol koniec demokracie. Takému niečomu treba zabrániť, naša strana...“ opäť sa rozohnil taxikár.

„A vy si myslíte, že demokracia je konečným a ideálnym štádiom formy vládnutia? Veď ste predsa politológ, nie?“ skočil mu Roman do reči. „Ak by ste aj boli vo vláde, nič by sa predsa nezmenilo. Všetci sa riadia rovnakými pravidlami. Úlohou každej vlády je dostať z ľudí zakaždým čo najviac peňazí prostredníctvom zákonov, ktoré si dá schváliť parlamentom. Pokojne sa pritom môžu oháňať kadejakými heslami o stabilizácii verejných financií,“ posmešne si odfrkol.

„A práve tomuto chceme zabrániť!“

„Tomu nezabráni nikto. Časť peňazí, ktoré štát vyberie od občanov, si politici vždy vytiahnu pre seba cez štátne zákazky alebo projekty. Možno existuje pár idealistov, ale tí sa buď prispôsobia, alebo odídu. Deväťdesiatdeväť percent ľudí sa dá skorumpovať. Vysoko postavení ľudia prestanú vnímať realitu a začnú konať z pozície moci a vlastnej neomylnosti, či už z presvedčenia, alebo z hlúposti. Obvykle veria, že letia nahor, zatiaľ čo je ich trajektória v skutočnosti klesajúca. Ale oni to nevidia a nechcú vidieť. Tak dopadne aj vaša strana. Podľa mňa treba byť k občanom úprimný a dopredu deklarovať, koľko percent si vezmú zo štátnych zákaziek. Ak sa teraz berie dvadsať či dvadsaťpäť, mali by povedať, že oni nebudú chcieť viac ako pätnásť percent. To by mali šancu, nie?“

Taxikár pokrútil hlavou, pomyslel si, že radšej nebude hádzať sviniam perly, a odmlčal sa. To vyhovovalo aj Romanovi, pretože politického školenia už mal dosť a pohrúžil sa do vlasných myšlienok. Už len to, že sa pustil do debaty s týmto naivným bláznom o takej pofidérnej téme, akou je politika, ho znechutilo.

Jedno dobrodružstvo už mal teda za sebou. Pár hektických dní nasledovaných niekoľkými nudnými mesiacmi. Zrazu mu napadlo, že načo by chodil do Bratislavy a zháňal si tam hotel, keď má predsa byt v Piešťanoch a zálohové platby za energie pravidelne odchádzajú z účtu. Keď vtedy byt v chvate opúšťal, určite nemal pustenú vodu ani plyn a aj okná boli zatvorené. Otočil sa dozadu a v bočnom vrecku batoha našmátral zväzok kľúčov. Mal by sa pozrieť, ako to tam vyzerá. Okrem toho, taxikárove reči ho nabudili tak, že sa rozhodol ísť v sobotu voliť. V zozname voličov je predsa zapísaný v Piešťanoch, tak zabije dve muchy jednou ranou. Po víkende pôjde do Bratislavy a stretne sa s Vladom Lánikom, aby dotiahli isté veci. Lánik bude bohatý človek, uškrnul sa v duchu.

„Môžete ma zobrať až do Piešťan?“

„Ale ste hovorili...“

Roman si uvedomil, že určite nevyzerá ako nejaký bohatý biznismen, v ošúchanej bunde a bez batožiny. Taxikár si možno myslí, že ho chce po ceste okradnúť alebo dokonca zabiť. Siahol do vnútorného vrecka a vytiahol dve bankovky.

„Za dve stovky,“ povedal s úsmevom a podal peniaze vodičovi. Ten pozrel na peniaze, zobral si ich a strčil do vrecka na nohaviciach. Celkom dobrá fúra, ešte nie je ani obed a on už slušne zarobil.

„Okej.“

O pár minút minul citroen budovu bývalej colnice a pokračoval ďalej cez Petržalku na obchvat. O hodinu Roman vystúpil pred panelákom, zakýval taxikárovi, odomkol vchodové dvere a chcel vybehnúť na tretie poschodie. Už na prvom sa však prudko otvorili dvere a prevŕtali ho prísne oči domovej dôverníčky.

„Dobrý deň, pani Lošonská. Ako sa máte? Dobre vyzeráte,“ pozdravil žoviálne.

„Kde ste boli, pán Paluš? Hľadali vás tu všelijakí ľudia.“ Lošonská vyzerala, ako keby sa premiestnila v čase. Na vlasoch trvalá, cez plecia zástera s kvetinkami, vysoko vyhrnuté biele ponožky v zelených papučiach, ktoré trčali z krátkych teplákov. Staré dobré osemdesiate roky...

„Akí ľudia? Kedy?“

„Ešte na jeseň. Keď sa tu strieľali tí mafiáni a černosi. Policajti tu boli, aj nejakí civili s preukazmi. Pýtali sa na vás po dome. Pár dní vysedávali aj vonku v aute. Neskôr prišli aj z plynární, vodární a elektrární − všetci vám vo dverách nechávali odkazy, aby ste sa ozvali. A vy nič. Povedali, že keď nebudete reagovať, dajú vám zaplatiť najvyššie zálohy. Ani na schôdzi vlastníkov ste neboli! Ja nemám vaše číslo, nemohla som vám ani zavolať. Schránku ste mali takú plnú, že som poštu viackrát musela vyťahovať z druhej strany, toľko letákov tam bolo. Aj listy ste tam mali. Tie som vyťahovala nožnicami a pinzetou. A teraz sa dovalíte taxíkom s bratislavskou ešpézetkou, akoby sa nechumelilo, a idete si pokojne do svojho bytu. A aký ste opálený,“ vychrlila Lošonská, zatiaľ čo si ho neustále podozrievavo premeriavala.

Roman musel uznať, že dôverníčka má dobrý pozorovací talent. V jej očiach určite vyzerá ako nejaký podozrivý živel či zločinec. Ale to mu prekážalo asi tak, ako to, že na nejakých zálohových platbách zaplatí o pár eur navyše.

„Nebudem vám tvrdiť, že som bol celý čas v solárku. Musel som súrne odcestovať do zahraničia. Obchodné záležitosti. Nestihol som vám nechať kontakt.“

„A kde máte kufre? Kde ste vlastne boli?

Je dobrá. Mal by ju odporučiť Lánikovi. V tomto štáte som po návrate stretol zatiaľ iba dvoch ľudí a obaja sa zaujímali, kde som nechal kufre. Toto je ešte lepšie vyťažovanie akov CIA, pobavene si uvedomil.

„Stratili sa na letisku, viete, to sa stáva,“ zaklamal. „Bol som všelikde. Máte tie listy?“

Dôverníčka niečo zašomrala, otočila sa, z poličky v predsieni zobrala balíček obálok a podala mu ich.

„Ďakujem,“ Roman siahol do vrecka a podal jej päťdesiateurovku. „Za námahu. Cením si, že ste to pre mňa urobili.“

Lošonská sa najskôr zatvárila urazene, ale potom schmatla peniaze. Roman vyšiel ďalšie dve poschodia, nadýchol sa, odomkol, otvoril dvere a pokrčil nosom. Mohlo to byť aj horšie. Prešiel do kuchyne, sfúkol prach z kuchynskej linky, vyhodil nevynesený odpadkový kôš na balkón. Páchol ako tri týždne mŕtva mačka. Hneď za ním tam leteli aj plesnivé rožky a chlieb v igelitovom vrecku. Na balkón vyhádzal z chladničky všetko okrem konzerv a plechoviek piva. Pri pohľade na ne ho pochytil náramný smäd. V pohode, dnes už majú tie europivá ročnú záruku, pomyslel si, schuti sa napil a zapálil si cigaretu. Pootváral okná, aby vyvetral. Všetky pokazené potraviny z balkóna vyšmarí do kontajnera a pôjde sa najesť do mesta, rozhodol sa. A možno navštívi aj staré miesta.

„Poviem ti, Michal, že by som ešte jedno volebné obdobie zvládol. Sily mám veru dosť,“ prezident symbolicky zaťal päsť pravej ruky a strčil ju premiérovi pod nos. V takýchto siláckych gestách sa rád vyžíval. Poradcovia mu radili, aby svoj imidž postavil na obraze múdreho, skúseného, ale pritom priateľského a silného muža.

„To teda hej, to už hej,“ obdivne povedal premiér. V salóniku prezidentského paláca sedeli len oni dvaja. Keď bol s prezidentom, hneď sa cítil lepšie, veselo, optimisticky. Ako keby sa v jeho mozgu zrazu niečo preplo.

„Inak, čo nové na vláde?“ zaujímal sa prezident.

„Veď vieš, tie sankcie voči Rusku a situácia na Ukrajine...“

„Ja sa ti v tom nevyznám, ale nepáči sa mi to. Poradcovia mi síce dali nejaké materiály, aj mi to vysvetľovali, ale všetko je také zmätené. Jedni proti druhým, civilisti zatýkajú vojakov. Prezident raz vyhlásenie vydá, potom nevydá. Sankcie, plyn, NATO, všetko je dáke divoké, až to človek ani nestíha vnímať.“ Prezident mimovoľne upravil malú prezidentskú štandardu na svojom stolíku tak, aby stála rovnobežne s jeho hranou. Toto síce nebolo nijaké protokolárne rokovanie, ale on ju rád videl všade ako symbol svojho úradu. Niektorí pracovníci prezidentskej kancelárie posmešne vraveli, že ju má dokonca aj na záchode.

„Rusi nás teraz nemajú velice radi,“ ustarostene dodal prezident. „Cítim to. Ako odišiel ten Bogatyrov, zatiaľ sem nikoho nového nešikujú. Je tu len akýsi zástupca. Aj minister zahraničných vecí mi hovoril, že zatiaľ ani nepožiadali o ten... oný... agremánt pre nového veľvyslanca. Čo sa tu vtedy porobilo?“ zavzdychala hlava štátu. „Hovorili mi, že aj za tými nepokojmi stáli Rusi, ale to sa mi nezdá. Prečo by to robili? No, však teraz majú iné starosti.“

„To teda majú. Videl si posledné prieskumy? Nevyzerá to dobre. Bývalá vládna strana je zdiskreditovaná, pravica úplne rozbitá a nacionalisti vyleteli hore,“ znepokojoval sa premiér Gajdoš.

„To je jedno. Potrebujú sa navzájom. Pravica sa nikdy nezjednotí. Vtedy, keď tam postavili tú ženskú, vydržalo im to rok aj voľačo. Občania rozhodnú zodpovedne. A Jano, bývalý premiér, ten si za to môže sám,“ povedal prezident škodoradostne. „Podrazil mňa aj ostatných,“ pokračoval rozhorčene. „Počul som, že kade chodí, tade ma ohovára. Už veľa nechýbalo a vyhlásil by som vtedy výnimočný stav, ale poradcovia ma odhovorili, že sa to vyrieši samo. Aj sa to vyriešilo – vďaka mne. Však už nekandiduje Jano ani nikto z jeho partie. Len nech pekne chodia na políciu či k prokurátorom a vypovedajú. Vraj sa chcú najprv očistiť, svine,“ posmešne odfrkol. „Ale ja som v tomto čistý!“

„To si. Zachránil si Slovensko.“ Ten ho ale musí nenávidieť, pomyslel si Gajdoš. „No aj o tom som chcel,“ pokračoval. „Dnes bol za mnou minister obrany aj so šéfom Vojenského spravodajstva a dali mi čítať takú divnú vec.“

„Akú vec? Ja mám informácie od toho fúzača, od Šestáka. A naposledy mi nič zvláštne nenapísal.“

„On o tom asi nevie.“

„O čom?“ prezident sa predklonil. „Však vyprávaj.“

Tu zabili chudáka Maja, jednoduchého, ale v podstate dobrého chlapca, ktorý ho chcel brániť. Roman stál pod klenbou a díval sa do opusteného dvora. Ďalej sa mu ísť nechcelo. Aj odtiaľto videl, že na sklenených dverách, ktorými sa vstupovalo do ich bývalej firmy, svieti na žltom papieri veľký nápis Na prenájom, aj keď na stene ešte stále visela tabuľka s nápisom Tretia komerčná. Mal by zistiť, kde je Majo pochovaný a ísť mu zapáliť sviečku. Musí poslať nejaké peniaze jeho mame. Bola dôchodkyňa a žila sama v starom dome, vyžadujúcom nestále opravy. Ostatní sú v base alebo vo vyšetrovačke. Keď sa stretne s Vladom, mal by sa ho spýtať, či by sa nedali vybaviť miernejšie rozsudky. Nie pre Kohúta, ale pre ostatných chalanov. Vlado je teraz vysoko a má kontakty. Vlado... Keby vtedy nezastrelil to veľké hovado, ktoré sa mi snažilo zapichnúť nôž do krku, mohol som tu aj ja skončiť zakrytý igelitom.

Začalo pršať. Nepríjemný studený dážď v predjarí. Roman si vyhrnul golier zimnej bundy, otočil sa a pohol sa smerom k centru.

„Čo ty tu robíš?“

„Asi to, čo ty,“ začal sa rehotať Peter a štuchol Romana do pleca. Bolo vidieť, že už má dosť vypité. „Prišiel som si zatrtkať.“

„Rád ťa vidím. Ale nekrič tak. Tu sú na to citliví.“

„Aj ja teba. Ako sa máš? Som nevedel, že si vonku.“ Peter sa prestal smiať a zaostril zrak na Romana. „Všetci tvoji kamaráti sú predsa – pokiaľ viem – v Justičáku.“

„Všetci z nich neboli mojimi kamarátmi. Poď, odsadneme si.“ Roman odviedol Petra k stolíku v rohu miestnosti. Bolo pol ôsmej večer a oni na seba narazili v erotickom salóne neďaleko Krajinského mosta. Zatiaľ tu boli sami. Čas, keď rodiny zasadajú k spoločnej večeri. Bolo ešte skoro, podnik sa akurát otvoril, a práve preto sem Roman prišiel. Oveľa viac sa mu dievčatá páčili vyspaté, usmiate, čerstvé a takmer všetky k dispozícii a nie unavené s rozmazaným mejkapom o pol tretej ráno, keď prichádzajú exotickí kúpeľní hostia, partie lúčiace sa so slobodou budúceho ženícha či hokejisti po vyhratom zápase.

Keď sa usadím, nájdem si frajerku, sľuboval si v duchu Roman. Už som dosť starý. Pri doterajšom spôsobe života sa to nedalo. Všetko to boli len krátke vzťahy alebo baby na zavolanie, ktorým sa revanšoval tak, že ich zobral do nákupného centra, kde slečna zásadne držala kabelku pol metra od seba, až ju bolo ťažké obísť. Áno, nájde si nejaké milé, sympatické, inteligentné dievča, nemusí to byť ani extra krásavica. Hlavne nech je tolerantná. Možno sa aj ožením. Si sa zbláznil? Ty?

V hlave sa mu vysmievalo jeho druhé, horšie ja. Áno, ja! No a čo!? Začnem nový život. Možno pôjdem učiť pubertiakov dejepis. Papiere na to mám. Keď peniaze, čo som dostal, dobre investujem, tak mi plat učiteľa vystačí ako vreckové na kávu. Tebe? Ha-ha-ha. Život nie je tachometer. Nemôžeš ho len tak pretočiť. Drž hubu!

„Si v poriadku?“ Peter sa opieral o stoličku a pozeral na neho.

Kurva, čo mi drbe? Dúfam, že som nerozprával nahlas. Musel sa tváriť divne, keď si to všimol aj pripitý človek. „Jasné. Som v pohode. To asi ten časový posun. Stále som nejaký oťapený.“ Roman si sadol, palec si oprel o dlaň a barmanke v opačnom rohu ukázal štyri prsty. Pochopila, nebol tu po prvýkrát. Znamenalo to dva dvojité jamesony.

„Keď si oťapený, tak si tu moc neužiješ. Ja som si dal pred chvíľou polovičku Viagry,“ pochválil sa Peter. „Teda nie, že by som to potreboval,“ rýchlo dodal, „ale len tak, pre istotu.“

„A určite to bola Viagra?“

„Určite. Kúpil som ju cez internet za polovičnú cenu.“

„Aha.“

„Čo si odniekiaľ priletel, keď spomínaš ten posun?“ spýtal sa Peter, keď pred nich barmanka postavila poháre.

Roman sa napil a pozrel sa na neho. Petra Krajčoviča poznal už niekoľko rokov. Bývalý vojak z povolania, asi štyridsaťpäťročný, s nakrátko ostrihanými sivými vlasmi. Neskôr bol u Vojenskej polície, ale odtiaľ ho vyhodili. Vedel o ňom, že sa druhýkrát oženil a teraz má dom v nejakej dedine pri Pezinku, ale často sa zdržiaval aj v Piešťanoch. Kamarátil sa s Arabmi. Vždy keď niečo robili so zbraňami alebo chceli niečo vylobovať, objavil sa tam Krajčovič. Mal dobré kontakty vo Vojenských opravárenských podnikoch, ktoré aj často využíval. Roman ho podozrieval, že robí aj pre Službu. Stále sa pýtal na rôzne hlúposti, detaily, aj keď dostal svoj podiel a mohol byť rád, že zarobil. Ani teraz mu nesedelo, že sa tu zrazu náhodou objavil, práve vtedy, keď aj on. Ale možno je to náhoda. Musí sa spýtať Lánika, pomyslel si pobavene.

„Viem, čo ťa zaujíma. Prečo som ja vonku a Kohút a ostatní sa – ako sa to hovorí – pozerajú na svet, alebo ten zlomok, čo z neho vidia, z tej nesprávnej strany, že?“

„No, ja len tak, nie že by ma to veľmi zaujímalo, veď je to tvoja vec, ale všeličo sa rozpráva.“

„Asi máte málo roboty, keď musíte klebetiť. Správne, je to moja vec. Povedz, čo máš nové, a možno ti aj ja niečo poviem.“

„Ja ti tu, Romanko, oslavujem. Taká súkromná oslava.“

Roman sa obzrel okolo. „Vidím, že si dobre začal. Ale sám? To je nejaká oslava?“ dopil whisky. „Tak objednaj ďalšie kolo.“

„Okej,“ Peter zamával na čašníčku, „ale o chvíľu pôjdem hore. Už to začína účinkovať,“ významne si ukázal prstom medzi nohy.

„Návštevníkov ako ty určite rady privítajú,“ pritakal mu Roman. Celý podnik bol vkusne a decentne zariadený, pričom pôsobil prirodzeným dojmom ako veľká, pohodlná obývačka bez zbytočnej krikľavosti a prehnanej štylizovanosti. „Toto je dobrý biznis. A vždy bude. Vieš o tom, že v šestnástom storočí tvorili dane z prostitúcie až dvadsať percent príjmov Benátskej republiky? Takže, ak dal dóža ročne postaviť sto galér, aby išiel bojovať s mohamedánmi alebo s konkurenciou z Janova, tak vlastne dvadsať z nich zaplatili prostitútky.“

„Čo?“

„Nič. Historická odbočka. Tak sa pochváľ, Peťo. Čo oslavuješ?“

Krajčovič si pošúchal ruky. Na chvíľu sa odmlčal. „Nuž, už som zistil, že aj nešťastie sa môže obrátiť na šťastie a spoza mrakov znovu vyjde slnko,“ povedal dramatickým hlasom.

„Čo si sa stal budhistom? Alebo si bol v Tibete? Myslel som, že už nie je v móde tam chodiť a potom sa tváriť ako znovuzrodený. Čo to táraš?“ Roman si zasa odpil. Nemal by tak rýchlo piť, pretože keď veľa pije, tak sa mu nepostaví. A toto bol ďalší dvojitý Jameson. O chvíľu si bude musieť vybrať, čomu sa dnes večer chce venovať. Ak chce len piť, tak by mal zmeniť podnik, pretože tu je pitie aspoň trikrát drahšie ako v normálnom bare.

„Robím aj pre Rada Husárika, asi vieš, o koho ide.“

„Viem.“ Roman poznal Husárika. Bol to šikovný chlap, ktorý začal vyrábať vlastné poloautomatické pištole značky RH-100 s vysokou presnosťou streľby, spoľahlivosťou a dlhou životnosťou. A za rozumnú cenu. Hovorilo sa, že môže získať dobré zákazky. Dokonca kvôli tomu začal aj podporovať bývalú vládnu stranu, ktorá tak neslávne skončila. Na jeho strelnici sa striedali regionálni aj najvyšší predstavitelia – čím viac sa blížil termín vyhlásenia veľkého výberového konania na dodávku desiatok tisíc pištolí pre armádu, políciu aj ďalšie ozbrojené zložky, tým častejšie. Neuspel však. Potom všade rozprával, že nemá toľko peňazí ako veľkí nadnárodní výrobcovia zbraní na to, aby ich pchal do vreciek politikom, ktorí o tom rozhodujú.

„Vtedy na jar s ním vydrbali. Pamätám si. Klasický scenár,“ zasmial sa Roman. „Naivne si myslel, že kamarátstvo s politikmi mu zabezpečí zákazku a že ho to bude stáť iba pár pištolí, vystrieľaných nábojov na strelnici a nejaké pečené prasa. Pri podplácaní platí predsa zlaté pravidlo: Nikdy sa nesnaž podplatiť všetkých, treba kúpiť iba človeka, ktorý ovláda svojich podriadených. A takých nie je veľa.“

„Ja som mu to hovoril, lenže on bol nasratý a nedokázal uveriť, že ho tak hnusne podrazili.“ Krajčovič pri rozhovore pozeral na dievčatá, ktoré schádzali po schodoch a nenútene si sadali k baru. Asi dostali signál, pretože do podniku prišla dvojica päťdesiatnikov v oblekoch, ktorí sa teraz rozprávali s barmankou. „Keď to tu nevyšlo, tak som začal zháňať niečo cez svoje kontakty v Južnej Amerike. A podarilo sa. Lietal som skoro každý týždeň Viedeň – Rio. Tí generáli v uniformách, ktorí vyzerajú ako hoteloví vrátnici, sú strašne pažraví, ale nech! Brazílska polícia dostala veľký rozpočet aj vďaka majstrovstvám sveta vo futbale a olympiáde. Mohli prezbrojovať, tak si objednali štyridsaťtisíc kusov s ďalšou opciou, ktorá vyzerala nádejne. Obrovský objem. Vieš si to predstaviť?!“

Roman prudko vyfúkol vzduch z pľúc. „To je teda veľká zákazka. Takže predtým to boli tie mraky a teraz je slnko.“

„Nie, ešte stále sú mraky,“ pokračoval Krajčovič. „Pár dní po tom, ako sme s Brazílčanmi podpísali predbežné memorandum, Rado rýchlo prijal do firmy ďalších ľudí, dozeral na maximálnu výrobu a ja som dostal na starosti papiere, ho navštívili traja páni. Nebol som pri tom, ale živo mi to opísal. Povedali mu, že majú záujem odkúpiť jeho firmu. Rado povedal, že on nemá záujem, ale chcel vedieť výšku sumy. Keď mu ju povedali, začal sa smiať. Nebola to ani polovica toho, čo by zarobil na obchode s Brazílčanmi. Tí páni sa nesmiali, len mu dali tri dni na rozmyslenie a keď odchádzali, jeden z nich sa vrátil – ako to robí vždy Colombo – a spýtal sa ho, či už má od licenčnej komisie špeciálne povolenie pre obchodovanie s vojenským materiálom v zmysle nového zákona číslo 392. Až vtedy mu to došlo. Tí hajzli boli vlastne emisármi politikov – hádaj ktorých – ovládajúcich vtedy prakticky všetko, čo súviselo s vydávaním licencií.“

„Áno, viem, o koho ide,“ Roman dobre vedel, že pravidlá sa nemenia. „Hovorí sa o nich, že sú nepodplatiteľní, ale v preklade to znamená iba toľko, že sú drahí. Licenčná komisia je skvelý výmysel. Ďalší príklad, ako politici a ich kamaráti zneužívajú možnosť predkladať návrhy zákonov, ktoré môžu poškodiť firmy podnikajúce v určitom odvetví. Nejde len o zbrane. Firmy radšej zaplatia predkladateľom nejaké peniaze a oni potom návrhy stiahnu. Tu ide o vypaľovanie biznisu politikmi,“ Roman iba mávol rukou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Piešťanská spojka 2.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.