Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Oldřich Haragsim

Včelařské dřeviny a byliny
Editovala Ludmila Haragsimová

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 5140. publikaci

Odpovědná redaktorka Helga Jindrová
Návrh obálky, grafická úprava a sazba: Eva Hradiláková
Foto v knize: Oldřich Haragsim
Foto na obálce: Profimedia

Počet stran 200
Druhé, upravené vydání, Praha 2013
Vytiskla Tiskárna Protisk, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Design © Eva Hradiláková, 2013

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4647-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořila Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-8484-7 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8485-4 (ve formátu EPUB)

O autorovi

Ing. Oldřich Haragsim, CSc. (1928–2008) absolvoval lesnickou fakultu v Brně, později ještě tropické zemědělství a lesnictví na Universitě 17. listopadu v Praze. Stal se vědeckým aspirantem Zemědělské akademie v Praze v oboru entomologie. Později nastoupil jako vědecký pracovník do Výzkumného ústavu včelařského v Dole u Libčic nad Vltavou. Jeho specializací byla včelařská botanika a biologie včel. Ověřil vliv analogů juvenilního hormonu na včely a jejich plod, řešil otázku řízeného letu včel pomocí radioaktivních látek a studoval chování matek při kladení vajíček.

Postupně se propracoval mezi přední specialisty v oboru jak v bývalém Československu, později v České republice, tak i v zahraničí. Pracoval rád ve vědeckých týmech a získal mezi zahraničními pracovníky mnoho osobních přátel.

Zajímal se i o problémy parazitologie včel. V r. 1967 spoluobjevil s K. Samšiňákem v materiálu z Bulharska roztoče Varroa jacobsoni, nyní Varroa destructor. Upozornil na jeho nebezpečnost pro chovy včel a spolu s J. Hankem objevil na východním Slovensku včelstva napadená varroázou, přičemž také v pokusech dokázal účinnost kyseliny mravenčí proti této chorobě.

Byl autorem a spoluautorem několika českých i slovenských včelařských příruček a publikoval více než 300 odborných článků v domácích i zahraničních časopisech. Jeho disertační práce Medovice a včely (1966), která byla také přeložena do polštiny, měla velký zahraniční ohlas a dala podnět k rozvoji kočovného včelařství a využívání lesní snůšky ve střední Evropě. V r. 2004 vyšlo její 2. vydání v nakladatelství Brázda. V roce 1968 se podílel spolu s J. Svobodou, L. Haragsimovou a J. Hankem na vydání publikace Nemoci a škůdci včely medonosné.

Pracoval v komisi Apimondie, IUBS, Komisi pro včelí botaniku a organizoval několik jejích sympózií. Podílel se na organizaci kongresů Apimondie v Praze 1963, v Mnichově 1969 a v Budapešti 1983. Spolupracoval s L. Haragsimovou na vydání pětijazyčného slovníku včelařských termínů (Praha, ÚVTI, 1963) pro pražský kongres Apimondie. Později vypracoval českou část textu do včelařského slovníku, který vydal L. Bornus v r. 1965 ve Varšavě. Podílel se na vypracování včelařských hesel do Anglicko-slovenského pôdohospodárskeho slovníku (Príroda, 1982). Je autorem některých hesel v Zemědělském slovníku (Praha, ÚVTIZ, 1992).

Popularizoval včelařství v televizních i rozhlasových relacích (např. Deset stupňů ke zlaté), organizoval a vedl první včelařské akademie.

Byl úspěšným odborným fotografem. Svými snímky přispěl i do knih několika zahraničních autorů.

Své poznatky ze včelí pastvy shrnul do dvou knih: Včelařské dřeviny (Praha, Grada, 2004) a Včelařské byliny (Praha, Grada, 2008).

Úvod

Dobrou zprávou je, že mezi čtenáři-včelaři přetrvává zájem o publikace Včelařské dřeviny a Včelařské byliny, které byly věnované zdrojům včelí pastvy, a že nakladatelství Grada zařadilo do plánu na rok 2013 nové editorsky upravené vydání obou knížek, na jehož přípravě jsem se ráda podílela.

Obě dříve vydané publikace jsou teď spojeny do jedné knihy, která je rozdělena na část obecnou a část speciální. První kapitola v obecné části pojednává o životě dřevin a keřů, další oddíly přinášejí informace o stavbě květu, nektáriích, nektarodárnosti rostlin, jejich pylodárnosti, o pylu a pylových rouskách. Dále je zde pojednáno o rostlinách včelám nepřátelských i o rostlinách pro včely málo významných.

Speciální část je rozdělena na dva díly – včelařské dřeviny a včelařské byliny. Přinášejí botanický popis zhruba 300 nektarodárných a pylodárných rostlin v abecedním pořadí. U každé popisované rostliny najde čtenář informaci o její stavbě, listech, květech, eventuálně i plodech. Do úvahy je vzata náročnost na stanoviště a způsob rozmnožování, důraz je kladen na její včelařský význam. Pokud byla u některých rostlin měřena nektarodárnost, pak je uveden údaj o cukerné hodnotě nektaru, která je určující pro hodnocení zdroje včelí pastvy. Zaznamenán je i výskyt producentů medovice – dalšího zdroje včelí snůšky. Upozorněno je i na obsah léčivých látek v rostlinách, jež jsou využitelné ve farmaceutickém průmyslu nebo fytoterapii. V tomto vydání byl rozšířen počet perokreseb a barevných snímků, doplněny vysvětlivky a v přehledu literatury upozorněno na literaturu doporučenou.

Ráda bych poděkovala, že před časem byly tyto hodnotné publikace vydány a našly si svou čtenářskou základnu. Mým přáním je, aby i toto upravené druhé vydání přineslo všem čtenářům stejně dobré informace o zdrojích včelí pastvy jako vydání první. Jsem přesvědčena, že i sám autor, můj zemřelý manžel Oldřich Haragsim, by měl z jejich znovuvydání velkou radost.

V Praze, v únoru 2013
Ludmila Haragsimová

Část obecná

Život stromů a keřů

Stromy a keře jsou živé organismy. Projevy jejich života můžeme sledovat od časného jara do pozdního podzimu. V zimě se dřeviny zřetelně neprojevují, ale na rozdíl od mnoha jednoletých rostlin neodumírají, odolávají nepřízni počasí. Na jaře – nebo dokonce již v chladném předjaří – raší, později se zazelenají, rostou a sílí, rozkvetou a nesou plody. Žijí několik desetiletí, staletí a někdy i tisíciletí.

Dřeviny se rozmnožují většinou semeny, která jsou pro šíření různě uzpůsobená. Okřídlená, ochmýřená nebo listeny opatřená semena roznáší vítr nebo tekoucí voda. Plody mnoha dřevin slouží jako potrava ptákům i savcům, kteří šíří jejich semena dál.

Nejvíce však rozšiřuje dřeviny člověk. Činí tak cílevědomě, protože dřevní hmotu potřebuje jako surovinu pro průmyslovou výrobu a pro stavební účely. Stromy vydechují kyslík do ovzduší, ochraňují půdu, nesou semena a jedlé plody, lesní porosty zadržují zásoby vody, vytvářejí pestrou a zdravou krajinu.

Od dob, kdy člověk přestal včelařit v lesních brtích a přestěhoval včelstva z lesů ke svým obydlím, vysazují včelaři stromy a keře kolem včelínů a včelnic. Nakupovat semenáčky v zahradnictví je však poměrně nákladné, proto si je mnozí včelaři rozmnožují sami, a to tou nejjednodušší metodou – výsevem semen.

Aby dřevina vyrostla, musí se její zralé semeno dostat do půdy a vlivem vlhkosti a tepla vyklíčit. Semena jilmů, vrb, topolů a bříz dozrávají velmi brzy po odkvětu, proto se vysévají ihned po dozrání. Vyklíčí po několika dnech ve stejném vegetačním období.

Semena většiny dřevin však vyséváme až na jaře příštího roku. Aby dobře vyklíčila, vyžadují určitou dobu klidu. Proto je stratifikujeme – tj. přes zimu přechováváme ve vrstvách vlhkého písku. Jiná semena vyžadují před výsevem určitou přípravu – např. bobule rakytníku je nutné rozmačkat a semena proprat, odstranit tak inhibiční látky, které tlumí klíčivost. Semena trnovníku, zmarliky nebo dřezovce před výsevem proléváme vařicí vodou. A také je i mnoho semen přeléhavých, jež i za příznivých podmínek vyklíčí v půdě až v dalším vegetačním období, nebo někdy dokonce i za několik let (např. semena tisu).

Každé semínko je malým zázrakem. Je v něm ukryt nejen zárodek budoucí dřeviny, ale i zásoba živin pro klíček na dobu, než se vyvine kořenové vlášení a první zelené listy, které převezmou výživu semenáčku.

Ze slupky osemení jako první proniká do půdy kořínek klíčku. Pod vlivem zemské tíže se obrací dolů, v půdě se rozvětvuje a upevňuje. Potom se vytlačují ze země dvě dělohy, které zpravidla zezelenají a zapojí se do fotosyntézy semenáčků (dobře je to patrné např. při klíčení fazole). U některých dřevin dělohy zůstávají pod zemí (např. u dubu, lísky; viz obr. 1 – Typy semenáčků) a vyživují semenáček pouze zásobními látkami, aniž by se zapojily do fotosyntézy. Semenáčky jehličnanů vyživuje v prvních dnech 6–8 zelených jehlicovitých děloh. I přesto, že semenáčky rostou poměrně pomalu, během vegetačního období postupně sílí.

Ve včelařské praxi se však více využívají další způsoby rozmnožování dřevin, a to řízkování a hřížení. Obě metody jsou poměrně jednoduché, snadno je zvládne každý zručnější včelař.

Řízkování i hřížení jsou nepohlavním neboli vegetativním rozmnožováním rostlin. Nově vypěstovaná dřevina má stejné vlastnosti jako původní dřevina matečná.

Řízek je část rostliny, který je schopen ve vhodných podmínkách zakořenit. Kromě letorostu, stonku, prýtu nebo výhonu to může být část kořenu nebo zřídka i list. Většina našich dřevin má však geneticky založenou schopnost vytvořit kořenové základy především v okolí základních pupenů, tedy ve spodní části letorostů. K vytvoření kořenového systému dochází v prvním, druhém a někdy až ve třetím roce. Záleží to na vhodných klimatických podmínkách – na vlhkosti, teplotě a kvalitě půdy.

Obr. 1 Typy semenáčků: a) buk – zelené dělohy nad zemí; b) dub – podzemní dělohy

Pro zakořenění musíme zvolit v praxi vyzkoušený typ řízku: buď letní – měkký, dosud nezdřevnatělý letorost, řízek polotvrdý, s dosud nevyzrálým dřevem (oba typy řízků řežeme ve vegetačním období), nebo řízky zimní, tvrdé, které řežeme v období vegetačního klidu. Řízkování kořenů se upřednostňuje u dřevin, jejichž semena špatně klíčí (např. trnovník akát). Existují však také některé dřeviny (např. jíva, osika, topol bílý – linda), které zakořeňují velice špatně, proto se vegetativně prakticky nerozmnožují.

Řízky řežeme ostrým nožem a zahradnickými nůžkami. Hladký řez podpoří snadnější vytvoření hojivého závalu (kalusu) a řízek dříve zakořeňuje.

Zimní dřevité řízky připravujeme pozdě na podzim, než teplota klesne pod -4 °C. Skladujeme je v chladné, sušší místnosti ve svazcích nebo volně v suchém písku. Není třeba zdůrazňovat, že řízky je dobré si přesně popsat. Méně pracná je příprava zimních řízků v předjaří, neboť je můžeme již koncem března nebo v dubnu sázet do připravených záhonů.

Většinu řízků je dobré před vysázením namočit do roztoku nebo mírně obalit v práškovém stimulátoru růstu, který se kupuje v obchodech se zahradnickými potřebami. Při vysazování vždy použijeme sázecí kolík, kterým si připravíme jamky. Řízky sázíme do země buď kolmo, nebo šikmo, ale vždy tak, aby byl horní pupen mírně nad zemí.

Letní zelené řízky připravujeme a vysazujeme na začátku plného vegetačního období – v květnu, červnu a červenci. Zakořeňují snadno v pařeništi nebo ve skleníku. Malé krabicové množárny se musí občas odklopit, aby se z průhledných krytů odpařila nadbytečná vlhkost a nebránila přístupu světla. Menší počet řízků se může nechat zakořenit i ve větších květináčích. U letních řízků se zpravidla zmenšuje odpařovací plocha listů buď jejich částečným odstraněním, nebo aspoň zkrácením listové čepele. Stálezelené listnáče se rozmnožují nejlépe polovyzrálými řízky, které jsou na vrcholu ještě měkké, ale na spodním konci již zdřevnatělé. Získáváme je na konci léta nebo na podzim. Ve stejném období se připravují i řízky očkové. Pod očkem zůstává část větévky, kterou nařízneme, potřeme stimulátorem růstu a řeznou ránou vtlačíme do půdy v květináči.

V květináčích i truhlících je nejlepší půdou pro zakořenění směs jemnějšího písku s přesátou rašelinou. Rozmnožování jehličnatých dřevin řízkováním nebo hřížením je možné především u zeravů, cypřišků, jalovců a tisů z řízků, připravených v srpnu a září. Řízkování jehličnanů je však složitější a méně úspěšné.

Řízkováním se snadno rozmnožují popínavé dřeviny, jež mají vzdušné kořeny – břečťan, loubinec apod.

Další snadnou zahradnickou metodou rozmnožování je hřížení. Je použitelné u mnoha druhů dřevin, jež mají spodní větve nízko u země. Vybereme si pěknou a zdravou větev u vrcholu a pod růžicí větvení nebo pod horními listy ji nařízneme tak, abychom odstranili kůru na spodní straně v délce 2–3 cm. Naříznuté místo potřeme práškovým stimulátorem růstu. Pod větévkou vyhloubíme mělkou jamku, do ní větévku přitlačíme a připevníme drátěným očkem. Zasypeme směsí rašeliny a písku a ponecháme zakořenit nejméně jedno vegetační období. Po zakořenění větévku od mateční rostliny odřízneme a přesadíme do květináče nebo na nové stanoviště. Hřížením se snadno rozmnožují například rododendrony.

Metodické postupy vhodné pro vegetativní rozmnožování dřevin lze najít v příručkách jiných autorů. Je na ně upozorněno v doporučené literatuře.

Podle intenzity růstu rozeznáváme dřeviny rychle rostoucí (topoly, vrby, olše, trnovník, douglaska, modřín) a pomalu rostoucí (buk, dub, jedle, zimostráz). Stromy rostou přibližně do 30 let. Dorůstají výšky 20–30 m a pak jen košatí. Jejich růst do výšky poté ustává. Vyšší stromy jsou v našem prostředí spíše výjimkou.

Keře mají nízký vzrůst a rozvětvují se nad zemí. Jen výjimečně vytvoří krátký, slabší kmínek a pak mohou mít vzhled nízkého stromku.

Polokeře jsou nízké, jen zčásti zdřevnatělé rostliny. Jejich letorosty nedřevnatí, v zimě omrzají a na jaře znovu vyraší (např. borůvka, vřes).

Stromy při svém růstu vytvářejí kmen. Ten nese rozvětvenou korunu, kterou tvoří větve, větévky a jednoroční letorosty – prýty. Zkrácené postranní letorosty tvoří brachyblasty (např. u modřínu, dřišťálu).

Již během podzimu se tvoří na větvích pupeny. Jsou to vlastně přezimující zárodky letorostů, květů nebo listů. Štíhlejší listové pupeny chrání základy budoucích listů, baculatější květní pupeny ukrývají základy květů. Některé stromy, jako jsou např. tušalaj nebo jasan, mají pupeny nahé, bez obalných šupin. Základy budoucích květů nebo listů jsou v nich jen svinuty a chráněny chloupky. U trnovníku jsou naopak pupeny skryté, ponořené do listových polštářků.

Listy jsou vedle květů nejdůležitějšími orgány rostlin. Probíhá v nich jeden z nejvýznamnějších chemických pochodů pro život na Zemi – fotosyntéza. Svými rozmanitými tvary jsou významné pro druhové rozlišení dřevin. Každý list je tvořen čepelí a řapíkem, k němuž jsou ojediněle podle druhu dřeviny přirostlé malé palisty. Při rozlišování dřevin si všímáme především tvaru čepele listu a jejího okraje. Na listech je zpravidla zřetelná žilnatina (nervatura). Na svrchní nebo spodní straně čepele mnoha listů bývá charakteristické ochlupení.

Rozeznáváme listy jednoduché a listy složené. Listy jednoduché dělíme podle tvaru čepele na čárkovité, kopinaté, vejčité, obvejčité, okrouhlé, kosníkovité, srdčité apod. Složené listy mají listovou čepel rozdělenou v několik samostatných lístků. Mohou být dlanitě složené, lichozpeřené, sudozpeřené a vzácně i dvakrát zpeřené (viz obr. 2 – Typy listů).

Základna čepele bývá srdčitá, zaokrouhlená, klínovitá, sbíhavá nebo asymetrická. Okraje listů jsou celokrajné, pilovité, zubaté, vroubkované, dvakrát pilovité, apod. Pokud vybíhá okraj čepele v menší nebo větší laloky, listy mohou být laločnaté, dlanitě laločnaté nebo peřenolaločnaté.

Podle růstu listů na větévkách rozlišujeme listy střídavé, vyrůstající na větévkách ve spirále, a listy vstřícné – jsou postaveny ve dvojicích proti sobě.

Jehličnaté stromy mají jednoduchou pravidelnou korunu, která často sahá až k zemi. Listnaté stromy se naopak větví nepravidelně a jejich koruny mají různý tvar – kulovitý, oválovitý, vejčitý apod. Většinou mají charakteristický vzhled – habitus, podle kterého odborníci dovedou rozlišit strom i z dálky.

Obr. 2 Typy listů:

Jednoduché – 1. jehlice, 2. čárkovitý, 3. kopisťovitý, 4. podlouhlý, 5. kopinatý, 6. eliptický, 7. vejčitý, 8. obvejčitý, 9. kosníkovitý, 10. trojhranný, 11. srdčitý, 12. ledvinovitý, 13. okrouhlý

Dělené – 14. peřenolaločnatý,15. peřenoklaný, 16. dlanitodílný, 17. dlanitosečný

Složené – 18. trojčetný, 19. sedmičetný, 20. lichozpeřený, 21. sudozpeřený, 22. dvakrát sudozpeřený

Nejcennější částí stromů je z hlediska hospodářského kmen. V mládí stromu se prodlužuje, roste, později pouze sílí. Jeho nejvýznamnější částí je dělivé pletivo – kambium. To tvoří směrem dovnitř kmene dřevo, navenek lýko a kůru. Ve dřevě jsou zřetelné vodivé vyživovací kanálky – cévky, cévy, dále celulóza. V cévách směřuje výživný proud od kořenů směrem do koruny. Podle toho, jak je strom od jara do podzimu vyživován, vznikají ve dřevě zřetelné letokruhy.

Dřeviny se navzájem liší stavbou dřeva. Přispívají k tomu další složky – pryskyřičné kanálky u jehličnanů, dřeňové paprsky, jádro či běl apod.

Kambium vytváří navenek lýko. Jsou to sítkovice, ve kterých se rozvádí organické látky vznikající fotosyntézou v listech. Výživa je rozváděna do celého stromu opačně než v cévách, a to z koruny ke kořenům.

Kmen je na povrchu kryt kůrou, která chrání živá pletiva, především kambium. Kůra kmene postupně tloustne, odumírá a na povrchu se vytváří vícevrstevná borka. Bývá nápadně zbrázděná, popukaná a zpravidla zbarvená v různých odstínech šedi nebo černě. Často se nápadně odlupuje. Je živnou půdou pro lišejníky a jiné nižší rostliny, které jí přidávají na pestrosti zbarvení. Pro jednotlivé dřeviny je charakteristická, avšak pro určování konkrétního druhu je pouze doplňujícím znakem.

Když začne semínko dřeviny klíčit, vyráží z osemení jako první jemný kořínek. Později z něj vyrážejí další postranní kořínky a jednoletý semenáček již má rozvinuté kořenové vlášení. Stromy a keře mají vyvinutou celou kořenovou soustavu. Slouží k zásobování dřeviny vodou, rozpuštěnými živinami, na podzim se v nich ukládají zásobní látky pro obnovení činnosti dřeviny na jaře. Kořeny kromě toho upevňují stromy i keře v půdě. Rozdělujeme je na mělce kořenující (smrk, bříza, olše, topoly) a hluboce kořenující (duby, jilmy, ořešáky, borovice a modříny).

Stromy a keře obdobně jako zvířata a lidé mají výrazné etapy života. V mládí silně rostou a sílí, později dospívají – začínají kvést a nést semena. Včelaře zajímá u stromů a keřů nejvíce etapa kvetení. Keře dospívají do etapy kvetení již ve třetím až pátém roce života. Stromy dospívají mnohem později. Závisí to na podmínkách, v nichž rostou. Většinou začínají kvést až v době vrcholného výškového růstu, což u osaměle rostoucích stromů bývá kolem 10. až 12. roku, u stromů v lesních porostech až kolem 20. roku. Zajímavé je, že stromy poškozené a churavé kvetou dříve než stromy zdravé. Příroda se tak sama snaží zachránit druh před zánikem.

V lesnické mluvě je známý termín „semenné roky“. Je to vlastně období plodnosti lesních stromů. Rychle rostoucí dřeviny, zvláště ty, které nesou drobná a lehká semena, kvetou a plodí bohatě každým rokem. U dřevin s většími semeny – u jehličnanů, dubů, buků apod. – se projevuje určitá periodicita v plodnosti. Kvetení vyžaduje poměrně velkou zásobu výživných látek, které si musí stromy nahromadit v několika vegetačních obdobích. Semenné roky se nestřídají pravidelně a kvetení lesních stromů se nedá předem určit. Jehličnany práší, kvetou a bohatě plodují jednou za 4–7 let. U buků a dubů jsou semenné roky častější. K tomu ještě třeba dodat, že v semenných letech zpravidla dochází k přemnožení producentů medovice (obr. 184–192 v obrazové příloze), což zřejmě souvisí s nahromaděnými živinami v pletivech dřevin. Semenné roky v lesích jsou zároveň roky dobrých výnosů medu.

Dřeviny jako všechny organismy na Zemi stárnou a odumírají. Příčiny stárnutí dřevin nejsou známé. Dají se velmi obtížně stanovit, protože projevy stárnutí nejsou zřetelné. Prosychání větví, předčasné pravidelné žloutnutí listí či řídké jehlice u jehličnatých stromů naznačují, že se stromem není něco v pořádku a že odumírá. Přirozený zánik dřevin je dnes již jevem téměř neznámým, protože odumírající, vysychající strom člověk zpravidla odstraní dříve, než stačí ztrouchnivět a rozpadnout se. V současné době většina stromů končí svůj život pod řetězy motorových pil.

Květ

Květ rostlin je souborem listů přeměněných k účelům rozmnožování. Je tvořen výtrusorodým prýtem, jehož přeměněné listy tvoří jednotlivé části květů. Nejdůležitějšími částmi květu, jež slouží pohlavnímu rozmnožování, jsou tyčinky a pestík. Nápadné květní obaly jsou sterilními částmi květu a mají za úkol chránit pohlavní ústrojí. Na schematickém průřezu dvouobalného oboupohlavného květu vidíme zkrácený květní stonek tvořící květní lůžko, které bylo přeměněno v češuli. Češule vzniká srůstem kalichu, koruny a tyčinek se semeníkem. Semeník je na schématu polospodní a tyčinky nadplodní. Vnitřní stěny češule vyplňuje žláznaté pletivo – nektárium. Pestík se nachází uprostřed květu, tyčinky v kruhu kolem něj.

Obr. 3 Složení květu: KP – korunní plátky, KA – kalich, T – tyčinky, P – prašník, PE – pestík, B – blizna, SE – semeník, NE – nektárium

V mnoha květech dřevin nejsou obaly rozlišeny na kalich a korunu. Místo toho mají jen jednoduché okvětí. Jindy v květu okvětí zcela chybí, např. u jasanu nebo u vrb. Takovým květům říkáme nahé.

Pestík u rostlin krytosemenných srůstá z jednoho nebo několika plodolistů. Spodní naduřené části se říká semeník. Vybíhá ve sloupeček zvaný čnělka. Ta je zakončena bliznou. Blizny mají různý tvar a jejich povrch je lepkavý, nebo je pokryt jemnými chloupky, jež slouží k zachycení pylu.

Tyčinky – samčí pohlavní orgány – tvoří stopkovitá nitka a prašník složený ze dvou prašných váčků. V každém váčku jsou dvě prašná pouzdra vystlaná pylotvorným pletivem – archeosporem. V něm vzniká pyl. V archeosporu proběhne dvojí dělení buněk, z nichž jedno je redukční. Z mateřské buňky vzniknou čtyři pylová zrna, jež mají poloviční počet chromozomů. Pyl postupně dozrává, až se nakonec prašníky otevřou skulinou mezi pouzdry a pyl se vysype, aby mohl být přenesen větrem nebo hmyzem na jiný květ a aby došlo k oplození vajíček v dutině pestíku.

Obr. 4 Tvary srostloplátečné koruny: 1. kulovitá, 2. kolovitá, 3. zvonkovitá, 4. baňkovitá, 5. trubkovitá, 6. řepicovitá, 7. nálevkovitá, 8. šklebivá, 9. pyskatá, 10. motýlovitý květ (nahoře pavéza, uprostřed křídla, dole člunek)

Květy mohou být volnoplátečné, jejich korunní i kališní plátky zůstávají volné. I u těchto květů dochází k různým modifikacím korunních plátků (např. motýlovitý květ vikvovitých). U srostloplátečných typů květů korunní plátky srůstají a tvoří květy několika nápadných tvarů – baňkovité (vřes), kulovité, zvonkovité, trubkovité, pyskaté apod. (viz obr. 4 – Tvary srostloplátečné koruny)

Oboupohlavné květy mají tyčinky i pestíky. Květy, jež nesou jen jeden druh pohlavních orgánů, jsou jednopohlavné. Pokud jsou na stromě nebo keři jak prašníkové (samčí), tak pestíkové (samičí) květy, je dřevina jednodomá. Jsou-li prašníkové a pestíkové květy na různých jedincích, hovoříme o dřevině dvoudomé. U některých dřevin se na stejném jedinci vyskytují květy oboupohlavné i odděleného pohlaví. Pak hovoříme o dřevině mnohomanželné (např. javory).

Květy se většinou seskupují v květenství. Ta mohou být konečná nebo postranní, jednoduchá nebo složená (viz obr. 5 – Typy květenství). Nejrozšířenějšími typy květenství jsou:

Klas – jednoduché hroznovité květenství, zpravidla s přímým vřetenem, na němž v úžlabí listenů přisedají květy.

Hrozen – má prodlouženou hlavní osu, po stranách nese v různých výškách stejně dlouhé osy vedlejší, zakončené květem. Rozkvétá odspodu nahoru.

Jehněda – převislé, opadavé klasovité květenství.

Lata – hroznovité květenství, jehož postranní osy jsou opět hroznovitě rozvětvené.

Chocholík – hroznovité květenství, v němž stopky spodnějších květů jsou prodloužené a k vrcholům se zkracují, takže květy stojí téměř v jedné rovině. Rozkvétají od okraje ke středu.

Obr. 5 Typy květenství: 1. hrozen, 2. klas, 3. lata, 4. chocholík, 5. okolík, 6. víceramenný vrcholík, 7. vidlan, 8. vijan, 9. složený okolík

Obr. 6 Průřezy květem vybraných bylin: 1. česnek pažitka, 2. kozlík lékařský, 3. kyprej vrbice, 4. lnice květel, 5. pohanka obecná, 6. violka rolní, 7. vrbovka úzkolistá

Okolík – jednoduché hroznovité květenství, v němž všechny květní stopky vyrůstají z jednoho místa na konci mateřské osy.

Vidlan – dvouramenné vrcholičnaté květenství.

Vijan – vrcholičnaté květenství, jehož hlavní osa bývá spirálovitě stočená a na jedné straně nese listeny, na druhé straně řady střídavě postavených květů.

Vrcholík – jednoduché vrcholičnaté květenství, v němž postranní větévky vyrůstají v úžlabí střídavých listenů. Hlavní osa je zkrácená, prostřední květ je nejstarší a přerůstají jej postranní větve, jež se podobně větví dále.

Opylení květů rostlin zajišťuje buď vítr, pak hovoříme o rostlinách větrosnubných (např. jehličnany, kaštan jedlý, buk, jasan), nebo přenos pylu obstarává hmyz. To jsou rostliny hmyzosnubné.

Dřeviny, jejichž jehnědy kvetou v předjaří, kdy je v přírodě málo hmyzu, jsou vesměs větrosnubné. Pro ně je charakteristické, že tvoří obrovská množství pylu. Jejich pyl v bezlistých korunách přenášejí vzdušné proudy. U jehličnanů je pyl opatřen vzdušnými vaky (smrk, borovice) nebo obsahuje éterické látky (modřín), a proto je snadno přenesen větrem na velké vzdálenosti, často i do bezlesých oblastí.

Rostliny hmyzosnubné mají většinou květy barevné nebo vonné. Tím lákají včely, čmeláky, vosy, mouchy a motýly, aby si zajistily opylení (viz obr. 6 – Průřezy květem bylin).

Přenosem pylu dochází k oplození vajíčka – samičí pohlavní buňky v květu. Oplození je podmínkou vzniku klíčivých semen.

Z včelařského hlediska je velmi důležitá délka kvetení. Některé květy vydrží rozvité jeden den (zimolez otáčivý), jiné několik dnů (hrušeň 3–4 dny, lípy až 7 dnů). Významný je také způsob, jak květy rozkvétají – zda postupně, nebo hromadně najednou. Většinou se bere v úvahu doba od rozkvětu prvních květů do odkvětu květů posledních. Bývá to 10–20 dnů.

Semeno v sobě uzavírá kromě zárodku mladé rostlinky i mnoho zásobních látek potřebných pro začátek růstu.

Oplodí spolu se semeny tvoří plod. Ten vznikne přeměnou pestíku v semeník. Více plodů na společné květní stopce tvoří plodenství. Plody maliníku a ostružiníku – známé maliny a ostružiny – tvoří souplodí, v němž lůžko srůstá s oplodím.

Nektária a nektarodárnost

Po mnoho staletí se věřilo, že včely sbírají v květech med, a proto byly pojmenované „včelami medonosnými“. Německý profesor Josef Gottlieb Koelreuter v pokusech dokázal, že včely med v přírodě nesbírají, ale tvoří ho až v úlech z přinesené sladiny. Švéd Carl von Linné nazval žlázky vylučující sladinu nektáriemi a cukerný roztok nektarem.

Nektária se vyskytují u rostlin mnoha čeledí. Kromě kořene mohou být uloženy na všech rostlinných orgánech, tedy na listech, stoncích, řapících, květním lůžku, na semeníku, tyčinkách a jiných částech květu. Některá nektária na rostlinných orgánech jsou nápadná jako hrbolky, bradavičky, výrůstky nebo žláznaté chlupy, jiná jsou naopak nenápadná a v pletivech tvarově nerozlišená. Nektar bývá vylučován drobnými trhlinami, průduchy nebo přes povrchovou blánu sekrečních buněk. Tvoří ji zvláštní buňky se schopnostmi sekrece. Můžeme je rozlišit zbarvením pletiv mikroskopickými metodami (viz obr. 7 – Anatomie nektárií).

Obr. 7 Anatomie nektárií: 1. jívy, 2. skočce, 3. bezu hroznatého, 4. kaliny, 5. javoru mléče

Z hlediska praktického se nektária dělí na nektária květní (florální), jež jsou snadno viditelná pouhým okem v květu např. hrušní, jabloní, javorů, tykví, hlohyně šarlátové nebo hlošiny úzkolisté, a nektária mimokvětní (extraflorální), např. na řapících listů broskvoní, kalin či třešní, na čepeli listu pajasanu, vrby bílé nebo osiky. Zajímavé mimokvětní nektárium, umístěné těsně u květu, má z dřevin vánoční hvězda (Poinsettia). Je mnoho dřevin a bylin, které nektária vůbec nemají, nektar netvoří, a přesto včely lákají a jsou pro ně zdrojem pylu a medovice. Anebo na nich včely sbírají základní surovinu pro tvorbu propolisu, např. borovice, břízy, duby, jalovec obecný, jilmy, modřín opadavý, olše, rakytník řešetlákový, topoly. Z bylin nemají nektária např. jestřabina lékařská, jitrocel prostřední, mák setý, sasanky, sluncovka kalifornská či třezalka tečkovaná. Také velká většina trav nektária buď nemá vůbec, anebo jsou velmi primitivní. Některé rostliny naopak mají nejen květní, ale i mimokvětní nektária, např. bobkovišeň lékařská, kalina obecná.

Včely sbírají nektar převážně v květních nektáriích. V mimokvětních jen výjimečně, záleží na tom, kolik a jak cukernatý nektar nektária vylučují. Na perokresbách průřezu květy dřevin i bylin na obr. 8 a 9 lze sledovat umístění nektárií.

Ve starších včelařských publikacích byli včelaři přesvědčováni, že nektária vznikla evolučním působením včel a květy začaly tvořit nektar proto, aby přilákaly opylovatele. Není tomu tak. Květní nektária začala být využívána včelami a jiným hmyzem až druhotně. Nektar vylučují i rostliny tajnosnubné a trávy (tomka vonná).

Mimokvětní nektária jsou často uložena daleko od pohlavních ústrojů květů. S opylováním nemají nic společného. Vykonávají však stejnou sekreční funkci jako nektária květní.

Švýcaři Frey-Wyssling a Aghte v polovině minulého století dokázali, že nektar je ve skutečnosti vyloučená míza sítkovic. Mladé části rostlin jsou v době růstu, ale i poté, co ukončí růst, nadbytečně zásobeny mízou. Výživné látky již nemohou využít, a tak je vylučují nektáriemi. Nektária jsou tedy jakési „pojistné ventily“, které slouží k regulaci toku mízy v rostlinných pletivech.

Obdobně jako nektar je u slanomilných rostlin vylučován roztok soli solnými žlázkami a u většiny rostlin nadbytečná voda přes skuliny – hydathody. Včely s oblibou sbírají na listech i tuto vodu, třebaže to není nektar, neboť neobsahuje cukry.

Vylučování sladiny nektáriemi není však pouhou pasivní sekrecí mízy. Je to složitý biochemický a fyziologický proces. Vědecky není dosud dokonale vysvětlen. Mnohé z vodivých cest asimilátů – sítkovice (floém) – končí v nektáriích a zásobují je cukrem. Většina nektárii je tohoto typu. Jen ojedinělá jsou zásobována dřevnými cévami – xylémem. Praktický rozdíl je v tom, že nektária, která jsou vyživována sítkovicemi, tvoří více cukernatý nektar než nektária, jež jsou zásobená dřevnými cévami. Jsou proto více vyhledávaná včelami.

Obr. 8 Průřezy květem dřevin (N = nektárium): 1. dřišťál, 2. dřezovec, 3. žanovec, 4. hlošina, 5. pajasan, 6. javor klen, 7. jírovec, 8. svída, 9. zimolez, 10. jíva

Míza sítkovic je čirá, téměř bezbarvá tekutina, mírně kyselá, fluoreskující. Obsahuje až 30 % sušiny. Většinu sušiny mízy tvoří cukry. Nektar, který z mízy vzniká, je roztokem cukrů i dalších látek. Podle obsahu cukrů se dá rozdělit do tří skupin:

a) nektar s převahou sacharózy;

b) nektar, v němž jsou ve stejném poměru zastoupeny glukóza, fruktóza i sacharóza;

c) nektar tvořený převážně glukózou a fruktózou.

Obr. 9 Průřezy květem bylin (N = nektárium): 1. brutnák lékařský, 2. čemeřice černá, 3. krtičník hlíznatý, 4. koriandr setý, 5. jahodník obecný, 6. řepka olejka, 7. šalvěj luční, 8. pomněnka lesní

Zastoupení hlavních cukrů je pro mnohé čeledě rostlin charakteristické. Sacharóza převládá např. v nektaru pěnišníků, zatímco v nektaru rostlin brukvovitých, jako je řepka, ohnice, hořčice apod., zcela chybí. Fruktóza převládá v nektaru kaštanovníku a trnovníku akátu. Med vytvořený z tohoto nektaru pozdě krystalizuje. Glukóza převažuje např. v nektaru pampelišky a řepky. Medy těchto rostlin krystalizují velmi brzy. Rovnovážný poměr všech tří cukrů mají nektary rostlin růžokvětých, vikvovitých apod.

Z ostatních cukrů byla v nektaru zjištěna maltóza, erlóza, melibióza, melecitóza, rafinóza, galaktóza, trehalóza, ribóza a ramnóza. Tyto cukry se vyskytují v nektaru jen v malém množství, někdy dokonce jen ve stopách. Zatímco člověk pozná sladkost u více než 30 látek, včelám chutná sladce jen 9 druhů cukrů. Některé cukry včely nelákají (rafinóza), jiné jsou pro ně dokonce jedovaté (galaktóza).

V nektaru byly prokázány i další látky – např. vitamin C, některé jedovaté a omamné látky, které mohou nepříznivě ovlivnit i kvalitu medu. Jedovatý nektar známe u některých pěnišníků, kýchavice nebo kozince (více k tomu v kapitole Rostliny včelám nepřátelské). V naší republice ale žádná z rostlin netvoří jedovatý nektar v takovém množství, že by včelaři dodávali na trh jedovatý med.

V sítkovicích je transportní formou cukru sacharóza. Vzniká proto otázka, kde a jak dochází k štěpení sacharózy na jednoduché cukry, protože v nektaru jsou již zastoupeny další cukry. Jsme přesvědčeni, že na sacharózu sítkovic částečně působí hydrolýza, částečně dochází k přemístění molekul a vznikají nové cukry. Potvrzují to nálezy enzymů v nektaru – transglukosidázy a transfruktosidázy. Z rostlinných pletiv vypreparovaná nektária štěpí sacharózu na glukózu a fruktózu.

Je možné, že některé cukry mohou vzniknout i činností mikrobů, jež se v nektáriích často vyskytují. Kvasinky a část mikrobů pochází i od včel. Žádný mikrob ani kvasinka není však v medu jako potravině hygienicky závadná.

Skutečnost, že spektrum cukrů v nektaru není stejné a často se mění, má význam v produkci medu. Včely si nektar mlsně vybírají. Množství nektaru v květu, jeho cukerné spektrum, druh a koncentrace cukrů, vůně a některé další vlastnosti mají vliv na snůšku a tím ovlivňují konečný včelí produkt – med.

Sekrece nektaru je složitý proces, závislý na mnoha interních i externích činitelích. Vliv má stav rostliny, postavení květů na rostlině, jejich množství, anatomická stavba nektárií, průběh počasí, zásobení rostliny živnými látkami, teplota a vlhkost ovzduší, vlhkost půdy, roční období apod.

Dříve včelaři hodnotili nektarodárnost rostlin odhadem nebo podle náletu včel na jejich květy. V posledních desetiletích minulého století se začaly používat dokonalejší metody měření nektarodárnosti a cukernatosti rostlin. Úzkými proužky savého papíru nebo pomocí mikropipet se z izolovaných květů vysával nektar, vážil se a refraktometricky měřila jeho cukernatost. Z měření se pak vypočítávala tzv. cukerná hodnota – množství cukru vyprodukovaného v izolovaném květu za 24 hodin (obr. 196 v obrazové příloze – Měření nektarodárnosti pomocí mikropipety).

Výzkumní pracovníci jsou si vědomi, jaká úskalí a nepřesnosti mají tyto metody, přesto však získané hodnoty dávají možnost srovnání nektarodárnosti jednotlivých rostlin.

Ve speciální části této publikace jsou u rostlin, u nichž byla nektarodárnost zjišťována, uvedeny hodnoty měření například takto:

Krušina olšová N = 2,24 mg C = 43 % C.h. = 0,96 mg
Brutnák lékařský N = 2,6 mg C = 53 % C.h. = 1,4 mg

Vysvětlivky:

N = množství nektaru vyloučeného izolovaným květem za 24 hodin v miligramech;

C = cukernatost nektaru, měřená refraktometrem a udávaná v procentech;

C.h. = cukerná hodnota, tj. množství cukru vytvořeného v nektáriích izolovaného květu za 24 hodin. Udává se v miligramech.

Vypočte se následovně:

Nektarodárná rostlina a včely

Ve střední Evropě roste přes 5000 druhů rostlin. Většina z nich má květy, z nichž po opylení a oplození uzrávají semena. Rostliny nahosemenné (trávy a jehličiny) jsou opylovány větrem. Rostliny krytosemenné opyluje převážně hmyz.

Nejpočetnějšími opylovateli krytosemenných rostlin jsou včely. V průběhu dlouhého vývoje vznikl mezi nimi a květy zvláštní vztah. Včely v květech hledají zdroj výživy – nektar a pyl. Při návštěvě květu se v chloupcích jejich těla zachytí mnoho pylových zrn – samčích pohlavních buněk, která při přeletu na další květy stejného druhu rostlin nevědomky přenášejí na blizny květů. Úkolem blizny je zachytit pylová zrna a stimulovat jejich klíčení. Na jejím povrchu je žláznatá pokožka vylučující v době zralosti lepkavou tekutinu obsahující cukry. Po uchycení na blizně pylové zrno vyklíčí do podoby tzv. pylové láčky. Pylová láčka prorůstá kanálkem čnělky až do semeníku, kde samčí buňky (gamety) proniknou do vajíčka a dojde k oplození. Opylení květu a oplození vajíčka jsou dva samostatné pochody, které jsou předpokladem vzniku semen.

Rostliny krytosemenné, které včelám poskytují nektar i pyl, považujeme za rostliny včelařské.

Nektar přinášejí včely v medném váčku a složitým biochemickým pochodem z něj tvoří med, kterým se živí. Je to jejich zdroj energie. Přebytky medu ukládají do zásoby na chladné zimní období v plástech.

Některé druhy rostlin nemají nektária a v jejich květech sbírají včely jen pyl. Pyl, který sesbírají a shrabou z chloupků svého těla, uhnětou v 2 hrudky (pylové rousky) a na 3. páru nožek přenesou do úlu, kde jej ukládají v buňkách plástů. Pyl představuje jejich bílkovinnou a vitaminovou potravu (viz obr. 195 v obrazové příloze – Pyl uložený v buňkách plástů).

Rostliny se včelám rovněž přizpůsobily. Lákají je pestrými barvami květů, specifickými vůněmi, koncentrací cukrů v nektaru nebo vůní pylu. Nektária jsou v květech uložena tak, aby včely při sběru nektaru přišly do těsného styku s pohlavními orgány květu a aby tak bylo zajištěno opylení.

Včely medonosné mají proti jiným opylovatelům určité přednosti. Včelstva jsou od jara do podzimu početná. V květnu a červnu, kdy rozkvétá nejvíce krytosemenných rostlin, žije v úlu 40 000–60 000 jedinců. Z toho více než polovinu tvoří létavky, tj. včely dělnice, které vylétají z úlu, sbírají nektar a pyl a opylují přitom květy. Další dobrou vlastností létavek je, že dlouhou dobu zůstávají věrny stejnému zdroji snůšky. Navštěvují květy stejného druhu rostlin, což je z hlediska opylování velmi významné.

Dobrý včelařský výnos může zajistit bohatá včelí pastva, čímž rozumíme soubor nektarodárných a pylodárných rostlin, které kvetou postupně od jara do podzimu. Čím více nektarodárných rostlin kvete ve stejnou dobu, tím bohatší pastvu poskytují. Nejvýznamnější jsou rostliny rostoucí ve velkých společenstvech, které hromadně kvetou, a v době, kdy jsou včelstva silná a na vrcholu svého vývoje, poskytují mnoho nektaru. Tyto rostliny představují tzv. hlavní snůšku. V České republice ji tvoří řepka, akát, maliník, jetel, vojtěška a slunečnice. Jak je vidět, včelařských rostlin hlavní snůšky není mnoho a jsou to především kulturní rostliny. Medy vzniklé z jejich nektaru mohou být žádanými a ceněnými medy druhovými se svými charakteristickými vlastnostmi.

V jarním období, kdy se včelstva rozvíjejí a sílí, stačí včely nektar i pyl zkonzumovat při svém vývoji. Tuto snůšku považují včelaři za podněcovací snůšku.

Přírodních zdrojů snůšky je v kulturní krajině málo. Proto se více včelaří v krajině lesnaté a pro dokonalejší využití zdrojů se včelstva za snůškou převážejí – včelař se včelstvy „kočuje“.

Včela létavka s nákladem nektaru letí rychlostí 9 km/hod. Náklad činí asi 30 mg, tj. kolem 85 % její tělesné hmotnosti. Za normálních okolností létá za snůškou do vzdálenosti asi 3,5 km. Aby naplnila medný váček nektarem, musí navštívit 100–170 květů, což jí podle zdroje snůšky trvá 5–150 minut. Za příznivého počasí a bohaté snůšky vyletuje létavka z úlu 2–30krát. Za hodinu letu spotřebuje 11,5 mg sladiny. Bylo spočítáno, že létavka nalétá za svůj život kolem 800 km a pak vyčerpáním hyne.

Rostliny včelám nepřátelské

Je známo, že vztah včel ke kvetoucím rostlinám je kladný. Většina rostlin poskytuje včelám výživu a ty se při sběru nektaru a pylu stávají poslíčky lásky – přenášejí pyl z pestíků na blizny a přispívají tak k rozmnožování rostlin. Rostliny vytvářejí květy, které jsou pro činnost včel přímo ideální. Zvláštním barevným a vonným označením vedou létavky k nektáriím nebo k prohlubeninám v květu, kde se nektar hromadí. Zralý pyl v prašnících voní pronikavým chemickým atraktantem. V pokusech včely snadno ošálíme, když extrakt z pylu nakapeme na list papíru a podložíme jej pod vrstvičku čisté celulózy nebo jiného sterilního materiálu. Včely celulózu sbírají a rouskují, jako kdyby to byl pyl, třebaže je to látka planá a pro jejich výživu bezcenná.

Existuje řada rostlin, které se však včelám medonosným nepřizpůsobily, například tím, že mají květy úzké a dlouhé – delší než včelí sosáček. Tyto květy mají zpravidla své specifické opylovatele: včely samotářské, motýly nebo jiný hmyz, v tropech pak ptáky, netopýry či vybrané savce. Některé nektarodárné rostliny kvetou a tvoří nektar jen v noci. Jejich nektarem se živí můry nebo jiný noční hmyz, který je i opyluje.

U nás je z hlediska opylování problematická například tolice vojtěška (Medicago sativa). Třebaže známe vojtěškové druhové medy, její opylování je velmi svízelné. Jako většina motýlokvětých rostlin má květ vojtěšky tyčinky srostlé v trubku a pevně uzavřené v člunku. Včela, která do květu pro nektar proniká, ho musí namáhavě otevřít, přitom se trubka tyčinek se značnou silou vymrští a zasáhne včelu medonosnou do měkkých částí pod sosákem. Včele to není příjemné, trhne sebou a příště se květům vojtěšky buď vyhýbá, nebo se naučí vysávat nektar ze strany. Při takovém „pašování“ nektaru se květ neopyluje a semena se nevytvoří. Vojtěšku opylují lépe než včela medonosná samotářské včely (Mellita, Nomia, Megachile).

Problematickým se může stát i opylování jetele lučního (Trifolium pratense, obr. 114 v obrazové příloze), a to tehdy, když za určitých příznivých vegetačních podmínek vyrostou trubky květů příliš dlouhé, a včely tak svým krátkým sosáčkem při snůšce nedosáhnou na nektar na dně květu. Včely nejsou na květy lákány a opomíjejí je, což se projeví nedostatkem semen.

Autor této knihy před léty při práci na včelnici zaslechl podivné bzučení, jako když uvízne včela v pavoučí síti. Hledal, kde se zachytily létavky. U plotu v trávě na kláscích béru sivého (Setaria glauca) se trápilo několik včel. Byli to však trubci. Klásky béru mají osinovité štětinky a trubci v nich uvízli jako přibití. Později našel trubce na béru ještě několikrát a přesvědčil se, že to nebyla náhoda. Lze se domnívat, že bér obsahuje vůni podobnou sexuálnímu feromonu matek a trubce láká a dezorientuje.

V přírodě roste spousta dalších nepřátelských rostlin, na něž včelaři poukázali. Mnohá konstatování je však třeba brát rezervovaně a kriticky.

O rostlinách pryskyřníkovitých (Ranunculaceae) je známo, že většina z nich nemá nektária nebo má jen jejich náznaky. V květu je však větší počet tyčinek a mnoho pylu v jarním období. Pyl pryskyřníku zlatožlutého (Ranunculus auricomus) způsobil ve Švýcarsku prudkou otravu včel, známou podle místa výskytu jako tzv. betlašská nemoc. Podobnou otravu může místy vyvolat i pyl blatouchu (Caltha palustris), sasanky hajní (Anemone nemorosa) a čemeřic (Helleborus sp., obr. 93 v obrazové příloze).

Hynutí létavek ojediněle způsobuje i květ tulipánu. Zde dochází k otravě včel při sběru cukernaté tekutiny z blizny, která obsahuje pro včely jedovatý cukr galaktózu. Obdobně se mohou galaktózou přiotrávit létavky v květech některých druhů máku, kde tento cukr na blizně pomáhá pylovému zrnu vyklíčit, proniknout až k vajíčku a oplodnit jej.

Kýchavice (Veratrum album) je hojnou rostlinou horských luk. Je to rostlina, která v nektaru i pylu obsahuje jedovatý helleborin. Přestože květ kýchavice včely příliš neláká, jsou známy případy jejich otrav.

Z vřesovcovitých rostlin má jedovaté látky v pletivech kyhanka sivolistá (Andromeda polifolia), rojovníky (Ledum sp.) a rododendrony. Jedovaté látky v nektaru byly prokázány jen u kyhanky a pěnišníku. Dostávají se i do medu a způsobují jeho jedovatost. Škodí včelám i obratlovcům. Otravy se však mohou projevit jen tam, kde tyto rostliny tvoří velké souvislé porosty. U nás je rojovník (Ledum palustre) rozšířen pouze v okolí Soběslavi, jedovatý med z této lokality ale nebyl nikdy zjištěn.

Pohanka (Fagopyrum aesculentum) patří mezi vynikající nektarodárné rostliny. Přesto byl zaznamenán jedovatý účinek pylu i nektaru na včely. Zhoubný účinek měl dokonce i nektar z posečené pohanky.

Kozinců (Astragalus sp.) roste u nás kolem 20 druhů. Včely je čile vyhledávají. V USA blíže neurčený druh kozince vyvolává tzv. nevadskou nemoc včel, při níž hynou včely i jejich plod. U nás podobné otravy nebyly dosud zjištěny.

Jerlín japonský (Sophora japonica) je pozdně a bohatě kvetoucí dřevina našich parků. Mnoha autory byl pozorován úhyn včel pod kvetoucími stromy. Podrobné studium biologie květů jerlínů autorem této knihy ukázalo, že jejich nektar obsahoval sacharózu, fruktózu a glukózu, tedy cukry pro včely neškodné a velmi výživné. Pyl jerlínu včely téměř nesbírají, takže ten jim proto nemůže škodit. Hromadný úhyn včel pod stromy jerlínů tudíž nelze potvrdit.

Oleandr (Nerium oleander) pochází ze Středomoří. U nás se dříve hojně pěstoval jako okrasná dřevina. Obsahuje oleandrin, který je pro lidi i jiné tvory prudce jedovatý. Dříve se dokonce používal jako účinný insekticid. Květy oleandru mají nepatrné množství nektaru a včely nelákají. Přesto se otravy včel oleandrinem v literatuře uvádějí.

Jedovatý med vzniká z nektaru durmanu (Datura metel a Datura stramonium, obr. 98 v obrazové příloze). Obsahuje řadu jedovatých alkaloidů, které včelám neškodí v takové míře jako člověku, a otravy včel na polích durmanu proto nejsou uváděny.

V souvislosti s rulíkem (Atropa belladonna, obr. 159 v obrazové příloze) a blínem (Hyoscyamus niger) najdeme sice v literatuře rovněž zmínky o toxicitě pro včely, ale ta dosud nebyla prokazatelně potvrzena.

Zajímavými nepřátelskými rostlinami pro včely jsou klejichy (obr. 118 v obrazové příloze). Tvoří mnoho nektaru a včely jejich květy navštěvují. Třebaže jsou to rostliny jedovaté – v pletivech obsahují digitalin a nikotin – jedy nejsou obsaženy v nektaru a včelám neškodí. Jen u cizokrajné klejichy (Asclepias vestita) byl prokázán jedovatý pyl. Pyl je slepen v brylky a mezi tyčinkami květů se nacházejí žlázky, vylučující lepkavou látku. Tato látka stéká dvěma žlábky k prašným pouzdrům, tuhne a tvoří pevnou spojku mezi dvěma brylkami pylu. Včele se přilepují lepkavé terčíky na měchýřky mezi drápky posledního článku nožiček. Brylky odpadnou, spojky zůstanou slepené v řetízky s několika články a mohou způsobit uvíznutí včel na rostlinách a následné uhynutí.

Jedovatý pyl pro včely má náprstník (Digitalis sp.). Obsahuje alkaloid digitoxin, který včely paralyzuje. Naštěstí ale včely navštěvují květy náprstníku jen zřídka.

Americký jasmínovec vždyzelený (Gelsemium sempervirens) roste hojně od Virginie po Guatemalu a působí toxicky především na mladušky, které se živí jeho pylem, v němž byla prokázána vysoká koncentrace glykosidů a alkaloidů (gelseminu, skopoletinu). Včely hynou hromadně s příznaky paralýzy. Med ze žlutého jasmínu je jedovatý i pro člověka, protože ochromuje srdeční činnost.

Lípy jsou poměrně dobrými nektarodárnými i pylodárnými dřevinami, přesto na určitých stanovištích můžeme pod stromy pozorovat uhynulé včely, čmeláky a jiný hmyz. Známá je tím lípa stříbrná (Tilia tomentosa). V cukrech nektaru i medovice byly na určitých stanovištích prokázány jedovaté cukry galaktóza a manóza. Podobně včely hynou na určitých lokalitách po návštěvě květů jírovce kalifornského (Aesculus californica), jehož nektar obsahuje jedovaté saponiny a digitonin.

Z cizokrajných pryšců mají pro včely jedovatý nektar a pyl pryšec vroubený (Euphorbia marginata), který roste v Jižní Americe, a jihoafrický pryšec Euphorbia geniculata. Včely hynou v krouživých křečích.

Cizopasných kokotic roste ve střední Evropě kolem 10 druhů. Jejich drobné růžové květy včely navštěvují. Byla vyslovena domněnka, že jejich nektar je pro včely jedovatý, prozatím se to však neprokázalo.

Jak je vidět ze stručného přehledu, vztahy mezi včelami a rostlinami nemusí být vždy jednoduché a přátelské. V závěru této kapitoly je třeba však zdůraznit, že v České republice jedovaté medy neznáme!

Rostliny pro včely bezvýznamné nebo málo významné

Ve včelařských časopisech jsou občas některé rostliny omylem uváděny jako druhy včelařské. Ve skutečnosti se jedná o rostliny, které nemají nektária, popřípadě mají nektária nedokonale vyvinutá, netvoří lákavý pyl, kvetou v nočních hodinách nebo mají květy úzké, dlouhé a včelám medonosným nepřístupné. Pro včelí snůšku jsou pak zcela bezvýznamné.

Mezi ně patří např. čičorka pestrá, len užitkový, některé druhy rostlin miříkovitých (např. kopr), dále pak mochny, náprstník červený, podražec, pupalka dvouletá, řepčík královský, vlčí bob, vrbina tečkovaná, atd. V medech byly ojediněle nalezeny i bezvýznamné spory přesliček, kapradin, mechů a plavuní.

Naopak je mnoho druhů a odrůd okrasných rostlin, které se pěstují na záhonech ve městech nebo v zahrádkách na sídlištích. Nejsou vydatnými zdroji nektaru a pylu, netvoří hlavní snůšku, ale přesto jsou zdrojem snůšky, která včelstvům prospívá. Cenné jsou především záhonové trvalky a trvalky rabat – například jiřinky, oměje, okrasné česneky, trávničky, listopadky, hvozdíky, povijnice, plaménky, afrikány a další.

Pyl a pylodárnost

Včely jsou přísnými vegetariány. Celou výživou jsou odkázány na rostliny. Energetickou složku potravy získávají z cukernatého nektaru, bílkoviny, minerály, vitaminy a ostatní nutné složky výživy z pylu.

Obr. 10 Jarní pyly dřevin: 1. tis, 2. líska, 3. olše, 4. jíva, 5. topol

Obr. 11 Letní pyly dřevin: 1. lípa, 2. maliník, 3. trnovník akát, 4. vřes

Pylová zrna jsou samčí pohlavní buňky rostlin. Jsou živé a okem viditelné jen jako žlutavý prášek. Jejich rozměry se udávají v mikronech. Pozorovány v mikroskopu mají různé tvary – kulovitý, vřetenovitý, vejčitý, šestihranný apod. (viz obr. 10 – Jarní pyly dřevin, obr. 11 – Letní pyly dřevin, obr. 12 – Pyly bylin).

Obr. 12 Pyly bylin: 1. durman obecný (patří mezi rostliny včelám nepřátelské), 2. čekanka obecná, 3. hořčice bílá, 4. chrastavec rolní, 5. komonice lékařská, 6. podběl lékařský, 7. smetánka lékařská (pampeliška), 8. svazenka vratičolistá, 9. tolice vojtěška

Na povrchu je chrání dva obaly: vnější tuhý, zvaný exina, a vnitřní blána – intina. Povrch exiny má ozdobnou strukturu, charakteristickou pro jednotlivé čeledi nebo i druhy rostlin. Je pokryt výrůstky a háčky, které slouží k zachycení pylu na těle opylovatelů. Exina je složena z celulózy, pektinů a sporoproteinů. Je velmi odolná proti mechanickým vlivům. Odolává i mnoha fermentům. Včely ji nedovedou trávit. Láčka pylová, která prorůstá až do semeníku opylené rostliny, se protáhne póry v exině.

Vnitřní obsah pylového zrna je výživou pro včely. Je tvořen z 11–35 % bílkovinami, ze 13 % cukry a škroby, z asi 7 % tuky a menším množstvím minerálů. Výživná hodnota pylu pro včely je určována především obsahem aminokyselin. Pyl obsahuje všech deset hlavních aminokyselin nutných pro zdárnou výživu včel. Z nich nepostradatelné jsou leucin, isoleucin a valin, které jsou zároveň hlavní přitažlivou vonnou látkou při sběru pylu.

Z dřevin má nejmenší pylová zrna kaštan jedlý, líska a jíva, z bylin např. divizna velkokvětá, hadinec obyčejný, štírovník růžkatý nebo třezalka tečkovaná. Bylo spočítáno, že v jednom květu jírovce se vytvoří v prašnících až 180 000 pylových zrn, což přepočteno na květenství činí 42 milionů pylových zrn; v květu javoru klenu se vytvoří asi 23 500 pylových zrn a v celém květenství 25 milionů; v prašníku květu lípy vzniká 43 500 zrn, v jednom květu kolem 200 tisíc zrn. Pro zajištění opylení květů je charakteristická nadprodukce pylu. Z hlediska výživy včel je taková nadprodukce potravy vítaná.

Včely medonosné sbírají pyl v květech mnoha rostlin. Pyl je pro ně bohatým zdrojem výživy. Ne všechny včely létavky, které navštěvují květy, však pyl sbírají. Některé jsou zaměřeny pouze na sběr nektaru, jiné na sběr nektaru a pylu, menší část létavek v době silného plodování včelstev je mobilizována jen na sběr pylu.

Včely medonosné sbírají pyl sčesáváním pylu ze svého chlupatého tělíčka, nezřídka i nakusují prašníky. Ke sběru pylu jim slouží především nohy, které jsou vybaveny několika důmyslnými orgány – kartáčky, hřebenem, tlačítky a košíčky, ve kterých sebraný pyl hrudkují až na tzv. rousku pylovou, kterou pak připevněnou na třetím páru nohou přinášejí do úlu, ukládají do buněk plástů a konzervují proti všudypřítomným plísním. Konzervovaný pyl tvoří výživu včel-mladušek (obr. 195 v obrazové příloze).

Sběr pylu ovlivňuje mnoho vnějších i vnitřních činitelů, především však průběh počasí. Pylové rousky jsou různě zbarveny a podle barvy rousek se dá přibližně určit zdroj snůšky. Pylová zrnka se dostávají až do medu a na základě pylových analýz se určuje původ medu. Za čistý druhový med se považuje med, v němž převládají pylová zrna určité rostliny a jenž má určité charakteristické vlastnosti (barva, chuť, vůně, konzistence, obr. 197 v obrazové příloze).

Včelí larvy nejsou přímo živeny pylem, nýbrž výměškem hltanových žláz mladušek. Činnost těchto žláz je však plně závislá na výživě mladušek pylem. Mladušky začínají konzumovat pyl již několik hodin po vylíhnutí. Největší spotřebu však mají až pátý den, kdy jsou jejich hltanové žlázy na vrcholu rozvoje. Dospělé včely pyl z buněk nekonzumují, nebo jen ve výjimečných případech. Uvádí se, že na výchovu včelí larvy je průměrná spotřeba 66,5 mg rouskovaného pylu. Jedna buňka plástu obsahuje průměrně 183 mg pylu. Z toho lze tedy vychovat tři včely. Průměrně silné včelstvo vychová za sezonu kolem 200 000 včel. Z toho vycházejí odhady, že roční spotřeba pylu ve včelstvu je 25–35 kg.

Pyl sbírají včely na různých rostlinách, a je proto samozřejmé, že jeho výživná hodnota je různá. Podle účinku na vývoj hltanových žláz, tukového tělesa, rozvoj vaječníků a délky života pokusných včel lze pyl rozdělit do čtyř kategorií: velmi výživný – vrby, ovocné stromy; středně výživný – jilmy, svída; málo výživný – olše, líska a zcela nevýživný – jehličnaté stromy. Z bylin má např. velmi výživný pyl cibule kuchyňská, divizna velkokvětá nebo jitrocel prostřední. Výše uvedené dělení tvoří základ pro hodnocení kvality a vydatnosti pylové snůšky, které v naší příručce hodnotíme čísly 1 až 4, přičemž: 1 = výborná pylová snůška, 2 = velmi dobrá, 3= střední a 4 = malá. Na závěr této kapitoly není třeba zdůrazňovat, že mnohé o pylu a jeho výživné hodnotě nevíme, a že proto zůstává i nadále předmětem dalších bádání.

Pylové rousky

Pro pyl vyletuje 15–30 % létavek (sběratelek pylu) 3–30krát za den. Jedna rouska váží 7–15 mg. Aby létavka narouskovala náklad pylu, musí navštívit 50–300 květů. Hmotnost obou rousek činí průměrně 35 % hmotnosti létavky.

Například mák netvoří nektar, jeho květ navštěvují pouze sběratelky pylu. Pozorujeme-li tvorbu pylové rousky, vidíme, že včela prolézá kolem tyčinek květu a na chloupky jejího tělíčka se přichycuje pyl. Sběratelka vzlétne z květu a vznáší se nad ním, přitom rychlými pohyby nožek pyl shrabuje. Jazýček má vystrčený kupředu a každou chvíli se jím dotýká předních nožek – navlhčuje je medem, kterým si naplnila medný váček před výletem z úlu. Hlavu a přední část hrudníku pročesává předními nožkami, zadní část hrudi a zadeček pročesává třetím párem nohou. Pak shrábne pyl hřebenem na středních nožkách, sevře je patami zadních nohou a vyčeše pyl do pylového kartáčku, který je tvořen 10 řadami tuhých brv. Když se na kartáčku nahromadí větší vrstva pylu, je vyčesán hřebenem protější holeně zadní nohy. Tím se dostává do prostoru mezi patou a holení do tzv. pylových klíštěk – pylového tlačítka. Pravidelným stlačováním paty a holeně se pak pylová pasta posouvá do pylového košíčku, který je umístěn na vnější straně holeně třetího páru nohou. Při posunu pylu vydatně pomáhají drobné zoubky na základně pylového tlačítka. Pylový košíček je mírnou prohloubeninou s delším chloupkem uprostřed a s řadou tuhých a srpovitě zahnutých chloupků na okraji. Z pasty se postupně vytváří pylová rouska mírně ledvinovitého tvaru.

Některé včely tvoří velké rousky, jiné menší (obr. 193 v obrazové příloze) a některé létavky nedovedou pyl rouskovat vůbec. Pylové rousky sběratelek nektaru jsou zpravidla menší. Pylové rousky mají charakteristické zbarvení podle rostliny, z jejichž pylu byly vytvořeny (obr. 198 v obrazové příloze). Není velkou zvláštností rouska dvoubarevná. Barva medu z medného váčku, kterým sběratelka navlhčovala sbíraný práškovitý pyl, má vliv i na odstín barvy rousky. Tmavší jsou brzy ráno, po dešti a na začátku období kvetení rostlin.

Rouskovaný pyl se sbírá pro farmaceutické a potravinářské účely pomocí pylochytů (obr. 194 v obrazové příloze), což jsou zařízení se zvláštní mřížkou, která se upevňují na česno nebo se vkládají na dno úlu. Létavky, které se do úlu vracejí, musí prolézat mřížkou a přitom z nožek ztrácejí rouskovaný pyl. Barva rousek zachycených pylochytem může včelaři posloužit při určování zdroje snůšky (obr. 198 v obrazové příloze). V Anglii byl vydán atlas barevných rousek nektarodárných rostlin, který právě k tomuto určování může napomoci a u nás vydala v roce 2006 Pracovní společnost nástavkových včelařů zdařilého Průvodce barvami pylových rousek, viz odkaz v literatuře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Včelařské dřeviny a byliny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.