Několik pohádek o hadech

Klasické pohádky a pověsti

Dvě Terezi A p. Kučera

Copyright

Autor: Dvě Terezi A p. Kučera

Vydal: Martin Koláček – E-knihy jedou

2015

ISBN:

978-80-7512-186-8 (ePub)

978-80-7512-187-5 (mobipocket)

978-80-7512-188-2 (pdf)

„Hadí koruna“ podle Karla Jaromíra Erbena

V jedné vesnici žila jedna vdova v chudobě

a svoji malou dcerušku měla při sobě.

A ta dceruška každé ráno k snídani misku s mlékem měla,

že na snídani s dcerkou chodí had, to matka nevěděla.

Tak spolu snídali, tak spolu jedli,

a když miska prázdná byla, dceruška matku poprosila:

„Maminko, prosím, ještě bych si misku dala.

„Sísa“ mi nic nenechala.“

Jaká to „sísa“ maminka nevěděla,

ale vždycky misku mléka pro holčičku měla.

Dlouhých sedm let tak had s děvčátkem snídal,

až v sedmém roce dívce povídal:

„Jestli se mnou půjdeš, každou dírou projdeš.

Kudy půjdu já, projdeme oba dva.

Až přijdeme ke mně domů,

budou se ptát, co chceš za odměnu. Ty si přej jen korunu!

Ta koruna je kouzelná, splní všechna přání tvá.“

Když přišlo děvče do domu hadova, starý had povídá:

„A co bys ráda, když ses tak starala o mého hada?

Jakou bys chtěla odměnu?“

„Ráda bych zlatou korunu!“

„O korunu mne nežádej, něco jiného si přej!“

Ale dívka nic jiného nechtěla, pořád jenom korunu ráda by měla.

Starý had jí tedy korunu dal a za bílého hada ještě poděkoval.

Když pak dívka přišla domů, ve skříni snadno našla místo pro korunu.

Na chvíli se zamyslila a v duchu přání vyslovila:

„Kéž bych tu skříň plnou šatů měla, oblékla si to, co chtěla!“

Jen si něco pomyslela, vždycky měla to, co chtěla.

Korunu si k sobě vzala a do obilí ji dala.

Na chvíli se zamyslila, a pak přání vyslovila:

„Kéž bych měla hojnost obilí, aby u nás lidé hlady nebyli!“

A ani se nenadála, velikánská hromada obilí před ní stála.

Ale jednou, když obilí do pytlů nabírala,

s obilím i korunu do mlýna poslala.

Víckrát už nikdy zlatou korunu nespatřila,

proto v dobrém se všemi lidmi žila a závist je tam netrápila.

Ve mlýně ji mlynář taky nespatřil,

asi spadla do vody, kde vzal ji vodní výr.

Možná zas k bílému hadu do skály vplula.

Možná, že celý svět obeplula.

„Královna hadů“ podle Boženy Němcové

Byla jednou jedna pastýřka mladá,

pod keřem našla bílého hada.

Had byl celý skrčený hladem,

děvče mu dalo svůj hrnek s mlékem.

Jak had mléko lízal, hned se občerstvoval.

Když se dosyta občerstvil, tichounce se odplazil.

Děvče si svůj hrneček vzalo a po své práci pospíchalo.

Po nějakém čase pastýřka zamilovala se.

Chasník se jí převelice líbil, žádal o její ruku, jak jí slíbil,

protože však chudý byl, otci se nezalíbil.

Než se chasník vrátil zas, přišel k nim domů chudý čas.

Otcův dům jedna nehoda druhou stíhala,

až otce děvčete do chudoby vehnala.

Ale chasníkovi se dobře vedlo, na co sáhnul, to se mu povedlo.

Všecko, co počal, se mu zdařilo a jeho jmění se mu den ode dne množilo.

Uplynula tři dlouhá léta a chasník šel opět žádat onoho již zchudlého kmeta.

Když znovu otce o ruku krásné pastýřky žádal,

ten mu ji bez dalších řečí s radostí dával.

Vystrojili svatbu převeselou, až tu náhle objevili hada mezi sebou.

Na něm krásná víla seděla a nevěstě libým vílím hlasem pověděla:

„To ty jsi mne zemdlenou občerstvila a mlékem oživila.

Teď i já bych se tobě ráda odměnila.“

Po těch slovech z hlavy zlatou korunku vzala a do klína nevěstě ji odevzdala.

Všichni svatebčané se zlaté koruně divili, ani si nevšimli,

že víla zas zmizela a s ní její had bílý.

Mladí manželé se ze zlaté koruny radovali a sobě i ostatním její štěstí předávali.

Od té doby všechno jejich dobré počínání, měnilo se v hojné požehnání.

Štěstí už je nikdy neopustilo a vždycky se jim dobře dařilo.

„Had se zlatou korunkou“ podle Bohuslava Indry

V jedné hoře nedaleko dávného hradu bejvávalo hojně hadů.

Malí i velcí, tlustí i tencí, z nich největší byl hadí král

a v té velké hoře hlídával ukrytých pokladů moře.

Každičký den v noci byl vidět o půlnoci hořící plamen ohnivé hadí mocí.

Na hlavě měl velký had korunku zlatou

a mnohý člověk už životem zaplatil za to,

že si chtěl poklad vzít a o zlatou korunku hada připravit.

Jednou tou cestou kolem hory chudý tovaryš šel,

co doma, ani ve světě, práci nenašel.

Parní letní dopoledne bylo

a slunko nemilosrdně pražilo.

Unavený dlouhým putováním

na stinné místečko usedl bez váhání.

Bílý šátek, kterým si pot utíral,

na slunce žár usušit dal, potom si lehl a tvrdě spal.

Mezitím ze skály vylezl had, pěkně ho sluníčko bude dnes hřát.

Bílý šátek se mezitím na výsluní sušil a had na něj svou zlatou korunku složil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Několik pohádek o hadech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.