Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

RNDr. Jiří Plamínek, CSc.

Diagnostika a vitalizace firem a organizací

Teorie vitality v podnikatelské a manažerské praxi

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5595. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Grafická úprava a sazba Jan Šístek
Počet stran 184
První vydání, Praha 2014
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-5323-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

Podle sazby e-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Šístek

ISBN 978-80-247-9370-2 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9371-9 (ve formátu EPUB)

Říká se, že kdo má v ruce kladivo,

pro toho je všechno okolo hřebíkem.

Kdo zná jediný postup nápravy,

čelí pokušení prodávat jej jako všelék.

Zázračné všeléky však existují

pouze v marketingových pohádkách.

K dobrému řešení potíží dospějeme

teprve poctivým poznáním jejich příčin.

O autorovi

Jiří Plamínek absolvoval Přírodovědeckou fakultu University Karlovy a studijní pobyt na Johns Hopkins University v Baltimoru, působil na polistopadovém ministerstvu jako ředitel odboru a v neziskové organizaci jako projektový manažer, koordinoval program řešení konfliktů a rozhodování pro OSN, pracoval jako metodický ředitel v soukromé firmě, z USA přivezl do Československa mediaci jako metodu řešení konfliktů, mapoval v horských a pouštních oblastech, počítal škody po sovětské okupaci.

Posledních zhruba dvacet let působí jako učitel, mediátor, konzultant a facilitátor. Vede kursy pro firmy a státní správu, učí na vysokých školách, koučuje manažery a lídry firem, řeší rodinné, obchodní, komunitní i podnikatelské spory, připravuje firemní specialisty typu lektorů, facilitátorů, koučů a konzultantů. Je členem vědecké rady Krkonošského národního parku, byl jmenován členem a předsedou zkušební komise mediátorů při Ministerstvu spravedlnosti a České advokátní komoře, působí v redakčních radách a tvůrčích týmech, facilituje řešitelská a strategická setkání firem a komunit.

Věnuje se metodické práci – je autorem teorie vitality, spoluautorem metodiky Management by Competencies® a dlouhé řady tradičních tréninkových a e-learningových programů, tréninkových her, modelových situací a testů. Napsal desítky odborných a popularizačních článků. Především však posbírané zkušenosti vkládá do knih, jichž od roku 1990, kdy vyšla první z nich, napsal zhruba pětadvacet. Následující přehled zahrnuje ty z nich, jež mají blízký vztah k diagnostice a vitalizaci firem a organizací.

Výběr z bibliografie

Řešení konfliktů a umění rozhodovat, Argo, 1994

Řízení neziskové organizace (s pěti spoluautory), Lotos, 1996

Synergický management, Argo, 2000

Vedení lidí, týmů a firem, Grada, 2002, 2005, 2008, 2011

Sebepoznání, sebeřízení a stres, Grada, 2004, 2008, 2013

Řízení podle kompetencí (s Romanem Fišerem), Grada, 2005

Konflikty a vyjednávání, Grada, 2006, 2009, 2012

Tajemství motivace, Grada, 2006, 2010

Teorie vitality, Alfa, 2006

Vedení porad, Grada, 2007, 2012

Řešení problémů a rozhodování, Grada, 2008

Komunikace a prezentace (s přispěním Dana France), Grada, 2008, 2012

Týmová spolupráce a hodnocení lidí, Grada, 2009

Vzdělávání dospělých, Grada, 2010, 2014

Tajemství úspěchu, Grada, 2010

Mediace, Grada, 2013

Řekli o knize

U Jirky Plamínka bývá zvykem, že jeho vynikající a hlavně prakticky využitelné návody stojí na širokém a systémovém základě, který je originální i geniálně intuitivní. S Jirkovou pomocí diagnostikujeme „úzká hrdla“ a sami úspěšně rozvíjíme naše firmy v souladu s neopomenutelnými souslednostmi, které Jirka Plamínek nabídl světu v jeho teorii vitality.

Tato kniha jde ve svém nadhledu nad zákonitostmi světa tak daleko, jak snad jen lze. Ale i v takto dalekosáhlých filozofických objevech jsou kromě obohacení ducha skryty velmi praktické „aha efekty“. Pochopil jsem například, proč usilování o dokonalost v každém směru zákonitě vede k totálnímu vyčerpání a vítězství chaosu. Nebo jak vzácná je lidská příležitost uspořádávat příjemnější místo na Zemi. A za to Jirkovi děkuju.

Martin Moravec

jednatel p.k. Solvent s.r.o. (Teta drogerie)

Doporučuji knihu všem, kdo chtějí systematicky zlepšovat svou firmu, ať již z pohledu vlastníka, manažera, či konzultanta.

Jiří Plamínek je jako zkušený vinař. Jeho knihy čtu již řadu let a mohu říci, že zrají. Kniha je skvělou kombinací dlouholetých zkušeností z praxe a schopnosti srozumitelně psát.

Používáme přístupy teorie vitality v naší konzultační praxi již řadu let. Fungují.

Ing. Josef Hajkr, Ph.D., MBA

jednatel SHINE Consulting s.r.o.

Jirka Plamínek je kamarád, velký učitel a osvícený člověk. Již téměř třicet let funguje pravidlo, že píše i vydává knihy v předstihu před tím, čím v životě právě sama procházím. U této knihy jeho náskok ještě narůstá. V první části dává do moudré souvislosti zákonitosti dějů a prozkoumává do hloubky projevy systémů, v nichž existujeme.

Užitečná ověřená metodika i chytře strukturované návody diagnostiky a vitalizace jsou akutně potřebné firmám a zároveň je složitě hledají jednotlivci v jejich čele. Kniha je servíruje s nadhledem, specifickým slovníkem a srozumitelnými mapkami. Investice do ní jsou pro všechny nadčasové a jednoznačně ziskové. Jirko, díky za tuto skvělou hostinu pro hlavu i duši!

Ing. Lucie Houthoofdtová

projektová a PR ředitelka RESPIRO

autorka a koordinátorka projektu Advent plný andělů

Návodů, jak snadno a úspěšně vést podnik nebo z bankrotující firmy udělat štiku roku, je spousta. Až moc. Já dávám přednost návodu Jiřího Plamínka. Mám pro to tři důvody: autor si vytvořil vlastní originální systém (teorii vitality, už 2006). Umí jej vykládat tak vtipně, že se bavíte bez ohledu na podnikání. A za třetí: funguje to.

Nejsem podnikatel, ale zkusil jsem aplikovat některé zásady na vlastní katedře nebo v biosférických rezervacích – a vždycky to zabralo! A teď má Jiří novou knížku i pro méně úspěšné instituce. Umí je nejprve vyšetřit a poté vyléčit, a to všechno s důrazem na souvislosti a (udržitelný) rozvoj. Nekupte to!

PhDr. Ivan Rynda

Universita Karlova v Praze

Fakulta humanitních studií

vedoucí katedry sociální a kulturní ekologie

Řídit úspěšnou firmu tak, aby neustále pokračovala ve svém rozvoji a neusnula na vavřínech, je náročný každodenní úkol. K tomu, aby manažeři stačili tempu doby a reagovali na nové poznatky, překážky, ale i výzvy, je nezbytné, aby neustále čerpali ze svého okolí, médií či přímo odborné literatury nové a nové informace a podněty k zamyšlení. A právě jedním z pramenů může být i kniha Jiřího Plamínka „Diagnostika a vitalizace firem a organizací“.

Autor v sobě nezapřel přírodovědecky vzdělaného člověka, který řadu složitých manažerských postupů a procesů popisuje v paralele s přírodními ekosystémy. Přestože to zdaleka není jediný možný způsob interpretace těchto dějů a na systémy vedení firem existují rovněž jiné a mnohdy i velmi odlišné názory, jedná se o publikaci novátorskou, která si své pozorné čtenáře zcela určitě najde a zaslouží.

RNDr. Evžen Korec, CSc.

generální ředitel EKOSPOL, a. s.

Velice oceňuji nejen množství informací, ale i způsob, jakým je autor ve svých knihách podává. Postupný vývoj a jasný řád – možná inspirace přírodou a jejími zákony. Jirko, při tvých i našich společných toulkách po horách měj vždy při sobě svůj zápisník...

Ing. Ilja Hustý

ředitel a jednatel společnosti Stráský, Hustý a partneři s.r.o.

Výjimečná kniha přináší moudrý náhled na prostředí, které jsme si zvykli nazývat byznysem. Ukazuje, že i v tomto světě může mít úspěch jiné rozměry než pouze zisk a hodnotu akcií. Koncept vitální organizace, který Jiří Plamínek již léta úspěšně rozvíjí, dává podnikání tolik potřebný hlubší smysl, staví ho do souladu s přírodním i sociálním prostředím a majitelům, manažerům i zaměstnancům firem tak přináší nejen bohatství, ale také respekt, uznání a pocit smysluplné práce.

Paradoxně pak můžeme sledovat, že vitální firma již není devastujícím elementem nevratně využívajícím zdrojů ve svém okolí, ale právě naopak – své prostředí ve vlastním zájmu aktivně rozvíjí a obohacuje. I proto si přejme, aby se vitalita stala mantrou podnikatelů, manažerů, ale i politiků na celém světě. Tato kniha tomu rozhodně může pomoci.

Roman Fišer

jednatel společnosti Process Song s.r.o.

autor knihy „Procesní řízení pro manažery“

Po zkušenostech z veřejné správy, mezinárodních organizací a jiných typů „firem“ zjišťuji, že rozdíly v jejich cílech a tom, jak jich (pokud jsou životaschopné) dosahují, jsou výrazně menší, než se nám obecně podsouvá. Pokud často nějaké vůbec jsou. Jsem proto rád, že i dlouholetý praktik a profesionál Jiří Plamínek těžko hledá rozdíl mezi (privátní) firmou a (státní) organizací a zákonitostmi pro jejich udržitelný úspěch. Inspirativně nachází souvislosti, ne rozdíly.

Oceňuji otevřenost a odvahu, se kterou mi poskytuje know-how ke své teorii vitality. Její platnost navíc podporuje svým konzistentním pohledem na vznik a vývoj světa a ojedinělou schopností jej popsat. K této jeho knize se budu vracet ještě častěji než k těm předchozím.

Ing. Michael Hošek

jednatel DH&P Conservation s.r.o.

člen Rady International Union for Conservation of Nature

Obdivuji autorovo úsilí popsat složité, dynamické a nezřídka i nevyzpytatelně fungující prostředí firem exaktními termíny a jasně strukturovanými procesními schématy. Jeho teorie vitality stavějící na paralele přirozených přírodních systémů s lidmi vytvářenými systémy firemními je přístupem originálním a v mnoha pohledech inspirujícím. Osloví zejména hloubavé čtenáře pídící se po příčinách a souvislostech jevů, systematiky zvyklé řešit problémy na základě hluboké analýzy a kauzálních vztahů.

Z pohledu praktického konzultanta a kouče nejvíce oceňuji ony dvě pyramidy tvořící jádro teorie vitality; užitečnost, efektivita, stabilita a dynamika pro firemní systém jako celek a definice, orientace, motivace, habilitace, synergetizace a integrace pro lidský subsystém firmy. Jsou geniálním vodítkem logicky strukturované analýzy stavu firmy či její části.

Jiří Plamínek nám (manažerům a lídrům firem a organizací, konzultantům a koučům) nezištně nabízí opakovaně využitelný algoritmus směřující řešitele k „úzkému hrdlu“ omezujícímu aktuální výkon nebo rozvoj firmy. S aplikací tohoto přístupu mám čerstvou výbornou zkušenost a mohu jej každému vřele doporučit.

Vladimír Svatoš

lektor, konzultant, kouč

jednatel AKORD OT, s. r. o.

Slovo úvodem

Tuto knihu jsem psal celých pět let, ale myšlenky, které obsahuje, zrály více než dvě desetiletí. Popisuji zde metody, jichž používám při své letité snaze pomáhat lidem, firmám, týmům a organizacím k úspěchu. A také úvahy, které se skrývají za těmito metodami a tvoří teorii vitality.

Teorii vitality jsem opakovaně a z různých úhlů vyložil v několika knihách, nejpřehledněji zřejmě v atlase managementu, který vyšel v roce 2012 pod názvem Vedení lidí, týmů a firem v nakladatelství Grada již ve čtvrtém vydání. Zabývá se dlouhodobě udržitelným úspěchem systémů a odpovídá na otázku, jak takového úspěchu dosáhnout.

Sama teorie je tedy tak či onak v pozadí řady mých knížek. Dosud jsem ovšem nikdy detailně nepopsal dvě podstatná témata, a to jak postupuji při diagnostice a vitalizaci firemního systému a z jakých obecných předpokladů svou teorii odvozuji.

V této knize se věnuji právě těmto dvěma tématům. Záleží mi na tom, aby teorie vitality pronikla do běžné praxe a dostala více příležitostí pomáhat. Je mi jasné, že metody uložené a žárlivě střežené v pověstném „šuplíku“ ještě nikdy nikomu nepomohly. Teprve jejich zveřejnění a užívání jim dává šanci na užitečný život.

Můj přístup k podnikání vznikal z praxe. Učil jsem a konzultoval, řešil problémy a spory, vedl jsem a řídil – a přitom sbíral zkušenosti. Tyto zkušenosti byly mnohdy „služebně starší“ než znalosti, jež jsem postupně čerpal z literatury. Vedle nevýhod to přinášelo i velké příležitosti – dělal jsem si obrázek o podnikání částečně nezatížen teoretickou literaturou a mohl jsem díky tomu svobodněji vnímat souvislosti.

Později načerpané teoretické znalosti tak u mne většinou dobře zapadly do praxí připravených schémat a modelů. Výsledkem byla nejen řada nových souvislostí, na něž ve svých knihách upozorňuji, ale i některé nové nebo odlišně vnímané pojmy.

V mých knížkách se vyskytují ortoprocesy, paraprocesy a metaprocesy, výrazy jako habilitace či synergetizace, slovo schopnosti užívám trochu jinak než většina psychologické literatury, dávám jednoznačný obsah termínům, jako jsou spory a problémy nebo soutěžení a spolupráce.

Vždy tak činím proto, že nově nebo odlišně definované pojmy do sebe lépe zapadají, činí výklad srozumitelnějším a mohou efektivněji sloužit k tomu, co je z praktického hlediska nejpodstatnější – k odhalení, kde vyžaduje firemní organismus nějaký zásah a jakou má mít tento zásah podobu.

To samé platí pro nově viděné souvislosti. Snad nejzajímavějšími z nich pro mne byly funkční a vývojové podobnosti mezi firmami a přírodními ekosystémy, jichž jsem si jako vystudovaný přírodovědec prostě nemohl nepovšimnout.

Paralely však vedou dál – ke státním útvarům, samosprávám, rodinám a komunitám a v trochu volnějším smyslu i k útvarům typu buněk, atomů, galaxií nebo vesmíru. A také k životu člověka jako individua a životu člověka jako biologického druhu.

Ve snaze upozornit na tyto společné rysy útvarů zdánlivě vzdálených a cizorodých jsem do knížky zařadil i výklad teoretických principů, ze kterých v praxi vycházím. Napsal jsem jej stručně. Je možné se jím pročíst během dvou hodin. Věřím, že tato časová investice natolik usnadní chápání následných souvislostí, že se vyplatí i hodně zaměstnanému člověku.

Přesto je snadné první, zcela teoretickou kapitolu vynechat a vrhnout se přímo na podnikatelská a manažerská témata. Kniha to umožňuje. Kdo pročte nejdříve praktické kapitoly a potom se vrátí k teorii, půjde vlastně v mých stopách. Teorie v první kapitole vznikla teprve zobecněním praxe.

Další tři kapitoly již popisují podstatu a metodiku analýzy a kultivace firem a organizací. Tady jsem papírem tolik nešetřil. Vím, že každý majitel či manažer firmy dokáže z obsahu vybrat právě to, co potřebuje ke své práci, a že se mu mohou hodit i relativní detaily.

Zvláštní pozornost jsem věnoval diagnostice. Jsem hluboce přesvědčen, že zvládání potíží bez pochopení příčin je jen střelbou od boku na nezřetelný cíl. Pouze poctivá diagnóza nás chrání před řešením pouhých symptomů a důsledků a před zbytečnou ztrátou času, energie a peněz při řešení zástupných problémů pomocí nezdůvodněných metod.

Vlastní náprava je dnes již méně problematickou disciplínou. Jakmile víme, co je primárním problémem, snadno se můžeme začíst do relevantní literatury, použít účinné metody nebo se obrátit na lidi či organizace, které mají příslušné znalosti a zkušenosti.

Teorii i praktické nástroje zde nabízím v dobré víře k citování a užívání. Pokud ve Vás, čtenářích a uživatelích, mé myšlenky vzbudí potřebu reagovat, budu si toho vážit. Pochvala potěší a kritika pomůže. To teprve lhostejnost opravdu mrzí a někdy i zraňuje.

A právě hodně radosti a málo lhostejnosti na Vašich životních i pracovních cestách, směřujících k vitalitě, Vám proto také přeji.

Váš

Jiří Plamínek

jplaminek@seznam.cz

www.jiriplaminek.cz

1 Obecná teorie vitality

Budoucnost je dcerou přítomnosti.

Rodí se smrtí své matky,

a toho, kdo je k ní pozorný, učí dříve,

než začne existovat.

Jednotlivé lidi i lidstvo jako celek, různé žijící organismy, rozličná neživá jsoucna od základních částic až po hvězdné galaxie, ale i lidmi vytvořené systémy typu firem, týmů, obcí, rodin, států nebo trhů můžeme posuzovat z pohledu jejich existence.

Můžeme se ptát, co zvládnou a jak dlouho vydrží, jak je existence opotřebovává či posiluje, zda je můžeme považovat za trvanlivé nebo pomíjivé, úspěšné či neúspěšné, marné nebo účelné, prospěšné či nebezpečné. Můžeme zjišťovat, zda existují v souladu se svým okolím nebo v konfliktu s ním – například na jeho úkor – a také zda nejsou v rozporu se svou vlastní budoucností.

Skutečnost, že něco existuje v současnosti, aniž by to svou přítomnou existencí omezovalo svou existenci budoucí nad míru, jež je nezbytně nutná, můžeme označit jako vitalitu. Vitální systém je tedy především systémem dlouhodobě udržitelným. V lidmi vytvářeném světě můžeme takový systém považovat za dlouhodobě úspěšný.

O vitalitu lidi zahrnujících a lidmi vytvořených systémů je možné se vědomě zasloužit – i když samozřejmě jen v mezích vnějších neovlivnitelných podmínek. Žít, myslet, chovat se a podnikat je možné – alespoň teoreticky – tak, aby byla vitalita omezována právě jen neovlivnitelnými podmínkami a životnost systémů se blížila ideální či maximální době existence, resp. dožití.

Poznámka: Dobře vím, že zde jen tlumočím a rozvádím myšlenky Viktora Emila Frankla, zejména jeho tvrzení, že podmínky nás nepodmiňují zcela. „V daných mezích záleží na nás, zda se jim podrobíme a vzdáme se, anebo ne. V těchto mezích máme také možnost postavit se nad podmínky.“ To říká člověk, který prožil tři roky jako vězeň v koncentračním táboře.

Tato kniha naznačuje, jak vědomé úsilí vedoucí k vitalitě vyvíjet zejména ve světě firem a podnikání. Je-li však čtena a vnímána s vědomím širších souvislostí, stává se zřejmým, že mluví i o vitalitě jiných systémů – především těch, jejichž součástí, rámcem nebo „autory“ jsou rovněž lidé, a to včetně jednotlivých lidských životů.

Když už něco děláme, bývá užitečné, žádoucí a snad i příjemné vědět, proč to děláme. Především proto má tato knížka tuto svou první kapitolu. Zatímco druhá, třetí a čtvrtá kapitola se věnují způsobům, jak vitalitu podnikání posuzovat a rozvíjet, zde, v kapitole první objasňuji, odkud se tyto postupy vzaly.

Jde o zásadní téma. Kořeny vitality jsou vrostlé hluboko do přediva příčin a souvislostí. Ve snaze o posílení vitality vždy saháme k podstatě existence toho, co vitalizujeme, a proto zde úvahy o vitalitě začínají doslova od počátku. Sledují stopu existence hluboko do minulosti a odhadují její budoucí dráhu.

1.1 Existence

Jevištěm našich životů a naší práce je vesmír. Ztraceni v hvězdném nebi, které uvádělo spolu „s mravním zákonem v nás“ v úžas Immanuela Kanta, žijeme a podnikáme právě na pozadí a díky dějům, jež nás široce přesahují v prostoru, ve významu i v čase. Otázka, odkud se toto velkolepé jeviště vzalo, téma vitality zcela přirozeně otevírá.

1.1.1 Kontinuita

Něco je. Není pravda, že vůbec nic není. I kdyby celý svět kolem nás neexistoval, musí existovat alespoň myšlenky, ve kterých se vyskytuje. Tomu, že něco je, můžeme říkat princip bytí. Údiv nad tím, že vůbec něco je, je podle Platóna na počátku celé filosofie.

Projevy bytí označil Martin Heidegger jako jsoucna. Rozlišoval bytí jako podstatu a jsoucna jako projevy této podstaty. Některá jsoucna jsou reálná (například věci), jiná imaginární (kupříkladu teorie). Ne všechna jsoucna tedy reálně existují.

Neumíme si představit počátek bytí. Když si bytí představujeme jako časovou přímku, vždy se můžeme ptát, co bylo dříve a ještě dříve. Tyto otázky tvoří nekonečný řetěz bez šance na konečnou odpověď. Budí podezření, že na počátku muselo vzniknout něco z ničeho. Podle Tomáše Akvinského jde o důkaz boží existence.

Existuje však i přirozené řešení této záhady. Bytí zřejmě počátek ani konec nemá. Jeho projevy by mohly mít tvar uzavřených smyček. Právě tak si můžeme představovat reálná nekonečna. Ležatá osmička (∞) je z tohoto pohledu jejich mimořádně vhodným symbolem.

Bytí v nepočínajících a nekonečných smyčkách je spojité, nevzniká ani nezaniká. Není jevem, ale principem, podstatou jevů. Protože ve své spojitosti nepředpokládá vznik něčeho z ničeho, respektuje zákon zachování energie a hmoty. A navíc, jak ukáži níže, umožňuje osvětlit magickou otázku vzniku našeho světa.

1.1.2 Neuspořádanost

Reálná jsoucna (tedy ta, jež fyzicky existují) podle druhé hlavní termodynamické věty spontánně směřují k neuspořádanosti.

Poznámka: Nejde jen o čistou fyziku – všichni víme, že rozházet věci je snadnější než je zase uklidit. Macecha měla ve známé pohádce podstatně lehčí úkol než Popelka.

Při celkovém směřování jsoucen k neuspořádanosti vlastně pravděpodobnější stavy nahrazují stavy méně pravděpodobné. A protože je neuspořádanost pravděpodobnějším stavem než uspořádanost, všechny reálné spontánní děje musí uspořádanost snižovat a bez dodání energie zvenčí být nevratné.

Poznámka: Vratné děje existují jen teoreticky. Žádný spontánní vratný děj nespotřebovávající vnější energii nemůže (vzhledem k všudypřítomným energetickým ztrátám) reálně existovat. Hérakleitův výrok „Nevstoupíš dvakrát to téže řeky“ tu má své fyzikální opodstatnění.

Základním (nejpravděpodobnějším) stavem bytí, k němuž směřují reálná jsoucna, je tedy zřejmě neuspořádanost, stav s maximální entropií. A protože je hmota více uspořádaným projevem bytí než energie, musí se z ní také postupně energie stát.

Základní stav si tedy můžeme představit jako potenciál – jakýsi oceán neuspořádané energie. Do takového stavu pravděpodobně vyústí svět kolem nás. Vzhledem k jednosměrnosti spontánních dějů se všechna reálná jsoucna postupně změní v potenciál. Pro další výklad je podstatné, že ve zcela neuspořádaném stavu nemohou existovat vztahy – tedy ani prostor a čas.

Potenciál a bytí jsou zřejmě jedno a totéž ze dvou různých pohledů – fyzikálního a filosofického. Bytí jako filosofický princip si můžeme fyzikálně představovat jako potenciál.

Poznámka: Slovo energie vzniklo z řeckého energeia (vůle, činorodost, síla). To, že je energie neuspořádaná, nemusí znamenat, že je v klidu. Ostatně, zcela klidné nemusí být ani vakuum. Podle Heisenbergova principu neurčitosti má energii a mohou v něm vznikat částice.

1.1.3 Nedokonalost

Praxe nám dovoluje tušit, že nic nemůže dosáhnout absolutní dokonalosti. Vždy existují alespoň velmi drobné odchylky od ideálu. Sebepečlivěji narýsovaná přímka je v dostatečném detailu nedokonalá a „křivá“, i kdybychom za tímto poznáním museli sestoupit až na úroveň atomů.

Poznámka: Podobně neexistuje v reálném světě úplná jistota, existují pouze takové úrovně pravděpodobnosti, které již v praxi za jistotu běžně považujeme.

Pokud skutečně nic není dokonalé, zcela dokonalá nemůže být ani neuspořádanost, ke které směřuje náš svět. Pak se ovšem v potenciálu mohou vyskytovat náhodné odchylky od neuspořádanosti. Protože jde o odchylky od neuspořádanosti, jejich podstatou musí být uspořádanost.

S uspořádaností se zákonitě objevují i vztahy. Vzniká prostor, rozbíhá se čas, začínají působit fyzikální zákony a fyzikální konstanty. Dostávají smysl atributy reálné existence. Za příznivých podmínek se může vytvářet i hmota.

Z nitra některých odchylek zřejmě může náhodný vznik uspořádanosti vypadat jako velký třesk. Těmto odchylkám pak můžeme říkat vesmíry. Vesmíry se díky energii potenciálu mohou nějakou dobu uspořádávat za vzniku stále organizovanějších systémů (včetně hmoty, života a vědomí), ale celkově spějí k neuspořádanosti. Ta je základním stavem, kdežto organizace je pouze dočasným, málo pravděpodobným dějem.

Poznámka: Nekonečné smyčky existence jsou pozoruhodné z hlediska prostupnosti pro poznání. Když ve snaze pochopit vývoj světa cestujeme do minulosti, narážíme na obtížně překonatelnou bariéru velkého třesku, za kterou již neumíme nahlédnout. Vydáme-li se však do budoucnosti, můžeme bez větších potíží „zabušit na vrata velkého třesku“ z jejich druhé strany.

1.1.4 Realita

Jakmile vesmír dospěje do stavu neuspořádanosti, vymizí z něho vztahy. S nimi ztratí význam pojmy prostor a čas a přestanou se projevovat fyzikální zákony a konstanty. Nelze například určit, zda takový vesmír již byl, nebo teprve bude.

V neuspořádaném stavu tedy ztrácí smysl hledání počátku. Potenciál je oním ohniskem, ze kterého vychází reálná existence. Nekonečná smyčka bytí, místo aby počínala a končila, zřejmě jen opakovaně prochází základním stavem, v němž není počátek a konec definován. Počínají a končí jen jednotlivá jsoucna.

Poznámka: V potenciálu se zřejmě nerozplývá jen reálná existence, ale i její smysl. Pokud bytí není ničím přesahováno, nemůže mít žádný vnější účel. Jeho smysl je pravděpodobně obsažen v něm samém, je samo sobě smyslem. Nejen existence, ale i účelnost a kauzalita tedy zřejmě mají tvar uzavřených křivek protínajících bezevztažný potenciál. Teprve se vztahy dostávají smysl otázky kdy, kde, co, jak, proč a později případně i kdo.

Pokud platí, že „nic nemůže vzniknout z ničeho“, potom žádný vesmír nemůže vzniknout a vyvíjet se, aniž by odněkud čerpal energii pro svou existenci a expanzi. Energii zřejmě získává z potenciálu. Vesmír tedy není místem vzniku něčeho z ničeho. Je výbuchem uspořádanosti. To, že tak málo pravděpodobný děj nastal, nepřímo svědčí o značné „mohutnosti“ nekonečného potenciálu.

Poznámka: Reálná jsoucna tedy nevznikají z ničeho, ale z imaginárního bytí. Fyzikálněji řečeno, vznikají z energie potenciálu.

Singularita na počátku velkého třesku je zřejmě široširým bezrozměrným potenciálem. Není „rodištěm energie“, ale jejím zásobníkem. Jako „nekonečný bod“ je v podmínkách neprostoru a bezčasí středem a zároveň i okolím uspořádávání.

Poznámka: Z tohoto pohledu je zajímavé, že většinu našeho vesmíru tvoří „temná energie“ neznámého původu. Jde o energii vakua, prázdna zbaveného reálných částic, která je (zřejmě) rovnoměrně rozložena a zrychluje rozpínání vesmíru. Možná jde o tu část energie potenciálu, která zůstala nezasažena explozí uspořádávání. Pomáhá naředit zplodiny velkého třesku a vyčistit výbuchem zasažené části potenciálu od „hmotného smetí“.

1.1.5 Poznámka o axiomatice

Teorie jsou silné nebo slabé nejenom úvahami, jež činí, ale i materiálem, z něhož jsou úvahy postaveny. Výhodou pro každou teorii je, když jsou její základní kameny – tedy axiomy používané bez důkazů – maximálně jednoduché a věrohodné.

Teorie, která – například – potřebuje ke vzniku vesmíru nadpřirozenou bytost, je pochopitelně v nevýhodě vůči takové, která je postavena na jednoduchých soudech odpovídajících lidské zkušenosti. Teorie se složitými předpoklady pak musí, aby byly úspěšné, oslovovat nejen lidský rozum, ale i lidské city.

Obrázek 1 Axiomy obecné teorie vitality

Teorie vitality volí opačnou cestu. Vychází ze čtyř jednoduchých předpokladů (viz také obrázek 1), které používá bez důkazů, tedy jako samozřejmě platné axiomy. Postuluje čtyři následující tvrzení:

1. vše vzniká z něčeho (princip spojitosti),

2. neuspořádanější je pravděpodobnější (princip neuspořádanosti),

3. nelze dosáhnout dokonalosti (princip nedokonalosti) a

4. existují reálná jsoucna (princip skutečnosti).

Všechny tyto axiomy mají solidní oporu v letité lidské zkušenosti. První tři principy například do velké míry odpovídají třem hlavním termodynamickým větám. Tvrzení odvozovaná z těchto axiomů (tedy teorie vitality) se navíc osvědčují při využívání v praxi.

1.2 Změna

Čas našeho vesmíru běží již zhruba 13,5 miliardy let. Přestože je náš prostor teprve na počátku své cesty k zániku, mnohé se v něm odehrálo. Běží v něm strhující proces, jemuž jsme si navykli říkat vývoj.

1.2.1 Pohyb

Protože je vesmír „výbuchem uspořádanosti“, je jeho součástí stálý pohyb (výrok „Panta rei“, tedy „Vše plyne“, je připisován Hérakleitovi). Kinetická energie dočasného uspořádávání zřejmě vzniká z energie potenciálu.

Skutečnost, že jsoucno je v určitém okamžiku v určitém stavu a hned v okamžiku následujícím ve stavu jiném, můžeme nazvat změnou. Příčinou změn jsou konflikty. Konflikty způsobují nerovnováhu a jen díky nim probíhá vývoj. Podstatou vývoje vesmíru je konflikt mezi stavem (aktuální podobou uspořádání) a pohybem (stálou tendencí ke změně uspořádání).

Tento základní konflikt se projevuje dílčími konflikty mezi konstrukcí (organizace hmoty, vznik hvězd, horotvorné pochody, vznik organismů) a destrukcí (tepelná smrt vesmíru, zánik hvězd, denudace reliéfu, zánik organismů). Opakovaná vítězství destrukce jsou jistá, ale nejsou definitivní.

Existence má tendenci setrvávat a pohyb tendenci měnit. Jsoucna se tedy musí měnit a zároveň být v určitém stavu, byť by se jim to při dostatečně detailním pohledu dařilo jen v limitně krátkých okamžicích.

Níže se pokusím ukázat, že umění řešit tento konflikt a průběžně nalézat dočasné rovnováhy mezi setrvačností a změnou je podstatou vitality, tedy vlastnosti, jejímuž hledání je zasvěcena tato knížka.

1.2.2 Vztahy

Pro teorii vitality je klíčovým pojmem systém. Systém je produktem vývoje od jednoduchého (neuspořádaného) ke složitému (uspořádanému). Jde o celek složený z částí jedinečným způsobem tak, že jej nelze kompletně popsat pouhým výčtem částí, které jej tvoří. Můžeme říci, že systém je uspořádaný celek.

Systémy tedy přesahují sumu svých složek. Tím se liší od množin, které lze kompletně popsat výčtem prvků nebo nějakým předpisem, jenž určuje, co prvkem množiny je a co není. To, co obsahují systémy navíc oproti množinám, jsou vztahy – vztahy mezi jejich částmi a vztahy částí a celků.

Příklady

Člověk není množinou atomů, molekul, buněk, tkání, orgánů nebo soustav. Tyto složky musí být nějakým způsobem uspořádány, abychom jejich celek mohli nazvat člověkem. Rovněž tato věta není množinou písmen. Dostává smysl, pokud existují zcela určité vztahy mezi písmeny, jež ji tvoří – konkrétně určitá posloupnost písmen a mezer.

Vše reálně existující má povahu systému. Množiny existují pouze jako imaginární konstrukt. Pro reálná jsoucna tedy platí, že jde o celky složené z částí a vztahů, tedy že

systém = složky + vztahy,

přičemž vztahy mohou mít nejrůznější charakter, mimo jiné mohou působit synergii nebo konflikty mezi částmi a celky.

Systémy a vztahy jsou neodlučitelné. Vztahy mají smysl pouze ve spojení se systémy a systémy se rodí spolu se vztahy. Právě vztahy jsou podstatou odchylek od neuspořádanosti, z nichž se zřejmě vyvíjejí vesmíry.

1.2.3 Chování systémů

Podstatnou tendencí systémů je setrvávat v existenci. Pokud se nemění podmínky uvnitř a vně systémů, nemusí se měnit ani systémy. Do takové situace se ovšem může dostat jen imaginární systém. Reálné systémy jsou všudypřítomným pohybem nuceny ke změnám. Jsou přece součástí exploze uspořádanosti jménem vesmír.

Změny v okolí systémů i v jejich nitru mohou mít povahu více či méně náhodných odchylek, stejně jako systematických vývojových trendů. Systémy na ně reagují poměrně pestrou škálou taktik, jejichž účelem je umožnit setrvalou existenci v měnícím se prostředí.

Asi nejjednodušší taktikou je rezistence, tedy schopnost zachovávat charakteristiky navzdory měnícím se podmínkám (obrázek 2a). Typickými nositeli této taktiky jsou tuhé látky, které v zátěži zachovávají svůj tvar, objem a další vlastnosti. Překvapivě rezistentní systémy můžeme najít i mezi biologickými organismy.

Poznámka: V praktickém životě je ideálně tuhé chování pochopitelně pouze imaginárním konceptem. Látky se chovají jako tuhé nanejvýš do určité mezní hodnoty napětí, po jejímž překročení následuje chování jiné – například (rychlejší) chování křehké nebo (pomalejší) chování viskózní. Hodně závisí na fyzikálních podmínkách – stejná hornina v zemské kůře se například může deformovat křehce, je-li blízko zemskému povrchu (tak vznikají kupříkladu zlomy), nebo způsobem blízkým chování viskóznímu, je-li ve velkých hloubkách pod vlivem velkých teplot a tlaků (tak vznikají mimo jiné vrásy).

Obrázek 2 Taktiky chování systémů

a – rezistence, b – resilience, c – adaptace, d – transformace

Další taktikou je resilience, tedy schopnost změnit po dobu zátěže některé – často i velmi podstatné – charakteristiky a vlastnosti a po odeznění zátěže se opět vrátit do původního stavu (obrázek 2b). Typické jsou v tomto směru pružné látky, které pod zátěží mění svůj tvar nebo objem, aby po odeznění zátěže nabyly tvaru a objemu původního.

Poznámka: Ani ideální resilience reálně neexistuje. V systémech bývá zapsána historie těchto deformací, které u člověka či lidstva můžeme říkat zkušenost. Česká společnost například vstoupila do dvou demokratických období ve dvacátém století s různými zkušenostmi – do prvního mimo jiné se vzpomínkou na první světovou válku a do druhého se vzpomínkami na dvě vojenské okupace. Lidé po roce 1989 byli – v dobrém i zlém – bohatší zkušenostmi ve srovnání s lidmi z roku 1918. Navíc se pochopitelně změnilo i prostředí a lidé v roce 1989 vstupovali „do jiné řeky“ než lidé v roce 1918.

Systémy také mohou reagovat na zátěž přizpůsobením, adaptací. V průběhu zátěže se mohou deformovat a po skončení stresu si některé nové charakteristiky podržet, tedy podstupovat deformaci trvalou (obrázek 2c). Takto reagují (nad určitou mezní hodnotou zátěže) plastické látky.

Poznámka: Adaptací reagují na změny i tekutiny, a to ve dvou stupních. Kapaliny přizpůsobují podmínkám (například formě nádoby nebo jezerního dna) svůj tvar a zachovávají svůj objem, kdežto plyny přizpůsobují prostoru, který mají k dispozici, nejen svůj tvar, ale i svůj objem.

Tyto taktiky mohou být v daných mezích podmínek velmi úspěšné, ovšem po překročení mezí rezistence, resilience či adaptace dochází k zániku daného systému, přesněji – vzhledem k principu kontinuity („vše vzniká z něčeho“) – k jeho transformaci v systém jiný (obrázek 2d).

Příklady

Transformace do systémů odlišných vlastností reprezentují například fázové přechody, tedy vzájemné přeměny látek tuhých, kapalných a plynných (a obecněji i přechody těchto skupenství například v plazma, neutronovou hmotu nebo degenerovanou hmotu). Změny mohou probíhat i v rámci jednoho skupenství, například ve velkých hloubkách zemské kůry dochází vlivem zvýšené teploty, vysokých tlaků a působení fluid k metamorfóze hornin, tedy ke změně jejich struktury nebo minerálního složení bez opuštění pevného skupenství. Podobně se může změnit například totalita v demokracii – nejčastěji proto, že vládnoucí menšina už energeticky („ekonomicky“) nestačí na zvládnutí nespokojené většiny. Žel, je možný i protipohyb – kupříkladu když většina není ochotná nebo schopná nést spoluodpovědnost za veřejnou správu.

1.2.4 Dynamická rovnováha

Dosud uvedené taktiky usilují o udržení nebo dosažení určité rovnováhy. Pokud změny nepřesáhnou meze jejich tolerance, mohou systémy zachovávat původní rovnováhu, vracet se do ní, akceptovat rovnováhy nové nebo měnit svou podstatu. Pro jeden symbolický parametr ukazuje tyto rozdíly obrázek 2.

Jiné systémy našly odpověď na potřebu setrvávat v existenci v akceptaci samotného stálého pohybu. Rezignují na rovnovážnou existenci a stálé změny učinily součástí své vnitřní povahy. Vyvíjejí se, přičemž jejich vývojové chování nemá jen reaktivní, ale díky vnitřnímu pohybu rovněž aktivní složku.

Tak se chovají zejména živé systémy (biologické organismy) a některé systémy, jež život obsahují jako svou část (ekologické systémy, volné trhy nebo demokratická veřejná správa). Tyto systémy se přizpůsobují změnám díky vloženým dílčím pohybům, jež umožňují systémům aktivně měnit své charakteristiky a oscilovat kolem měnící se rovnováhy (obrázek 3).

Příklady

V našem těle neustále kolísá teplota a obsah různých látek (jako jsou cukry, voda nebo hormony). Ve společnosti se mění aktuální vliv levicového a pravicového pojetí politiky. Neustále se mění složení atmosféry a hydrosféry nebo stavy společenstev v ekosystémech.

Tyto oscilace jsou mimořádně zdařilým nástrojem dlouhodobé stability. Neustálé změny uvnitř systémů vytvářejí stavy, které mohou být testovány z pohledu životaschopnosti a může z nich být vybíráno to, co se osvědčilo. Tak se vyvíjí ta část lidského chování, již jsme nezdědili, ale postupně si ji osvojujeme učením, tak probíhá i biologická evoluce.

Poznámka: Na evoluci živých tvorů jsou dva historicky známé pohledy. Jeden – spojený se jménem Jeana-Baptista Lamarcka – říká, že organismy se mění pod vlivem změn prostředí, a druhý – svázaný se jménem Charlese Roberta Darwina – předpokládá, že organismy se mění náhodně a vývoj si z těchto náhodných změn vybírá to, co se mu hodí. Až na výjimky se současní evoluční biologové přiklánějí ke druhému z obou vysvětlení.

Obrázek 3 Vývoj oscilací kolem měnícího se rovnovážného stavu

▫ polohy měnící se rovnováhy, ■ reálné stavy systému

To, že systém vkládá do vývoje změny z vlastních vnitřních zdrojů, je pochopitelně v našich úvahách zcela novým prvkem. Do rejstříku možného chování systémů se vedle reaktivity zapisuje aktivita. Pokud systém obsahuje vědomé hráče, nemusí mít aktivita náhodnou povahu. Může být záměrná a cílená.

Relativně rychlé oscilace podél relativně pomalu se měnícího stavu přináší do taktik existence něco kvalitativně nového – akceptaci stálé změny. Systémy rezignují na dosažení rovnovážného ideálu a usilují spíše o pobyt v blízkosti rovnováhy. Stav je nahrazen dějem. Rovnováha, neměnný ideál přítomné existence, ustupuje stabilitě, tedy schopnosti setrvávat ve stavu blízkém rovnováze navzdory působení stálých změn.

Poznámka: Mezi rovnováhou a stabilitou je tedy významný rozdíl. Zatímco rovnováha je (okamžitým a ideálním) stavem, v němž je výslednice všech působení nulová, stabilita již není stavem, ale spíše schopností systému. Tato schopnost závisí na přítomnosti určitých regulujících mechanismů v systému.

Někdy mluvíme také o dynamické rovnováze – měnlivém stavu, sunoucím se vpřed časem a budujícím základ udržitelného vývoje. Dynamická rovnováha spočívá v neustálém zvládání odchylek od aktuálního rovnovážného stavu. Tvoří podstatu vitality. Reálné vitální systémy mají konflikt mezi setrvačností a měnlivostí zabudován přímo ve své podstatě a zároveň obsahují mechanismy schopné jej neustále řešit.

Poznámka: O něco podobného se pokoušejí i lidmi vytvořené systémy, například již zmíněné volné trhy nebo demokracie. Oba tyto systémy jsou založené na soutěžení a díky tomu mohou obsahovat jak „přibližnou“ rovnováhu, tak i „přiměřenou“ dynamiku. Motor stimulující neustálý pohyb má i moderní ekonomika. Prvky typu úroků a související očekávané zhodnocení investic uvádějí ekonomiku do vývojového pohybu s pozoruhodnými důsledky (včetně stálého očekávání růstu nebo dlouhodobé převahy inflace).

Dříve však, než se můj výklad soustředí na lidmi vytvořené systémy, je třeba si připomenout, že objev dynamické rovnováhy umožnil vznik a vývoj dvou fenoménů, bez nichž by člověk nikdy žádný systém nemohl vytvořit – totiž života a vědomí.

1.2.5 Život

Dokud je dost energie pro uspořádávání, organizace jsoucen postupuje ke stále složitějším tvarům. Z energie vzniká hmota, z elementárních částic atomy a později molekuly, v nitru hvězd se z jednoduchých prvků vyvíjejí prvky stále složitější.

Látky tvořené z těchto komponent dostávají stále hmatatelnější vlastnosti – z plynů kondenzují látky relativně stálého objemu (kapaliny), z tekutin krystalizují pevné látky, jež už mají relativně stálý objem i tvar.

Krystaly však šampióny v uspořádanosti dlouho nezůstaly. Některé látky si osvojily schopnost „kopírovat se“ a vytvářet útvary, u nichž se postupným vývojem objevily vlastnosti, jež přisuzujeme živým organismům.

To, že se celek rozdělí na dva a že jsou v obou zapsány podobné informace, není žádný zázrak. Když rozdělíme solný roztok do dvou částí, utvoří se v něm za příznivých okolností po čase krystaly stejné symetrie. Souměrnost jejich tvarů je dána dříve, než začnou krystalovat z roztoku.

Organismy fungují na podobném principu. Jsou v nich přítomny geny, které jsou jakýmisi „návody na výrobu organismů“. Tyto návody se při reprodukci kopírují z rodiče na potomka a my v této souvislosti mluvíme o dědičnosti.

Podstata (genotyp) se dědí, výsledek (fenotyp) závisí na stavebním materiálu, který je místně k dispozici, a na životních podmínkách. Zcela analogicky se zachovává vnitřní stavba (symetrie) krystalů určitého nerostu, ale jejich podoba (habitus) se může významně lišit.

Tak jako nic ve vesmíru ani přenos informací z rodiče na potomka není dokonalý. Může při něm docházet k drobným i větším odchylkám (mutacím) genů. Tím je zajištěna další zásadní podmínka evoluce živých organismů, jíž je – vedle již popsané dědičnosti – proměnlivost. Lišit se tedy nemusí pouze fenotypy, ale i samotné genotypy.

A pak už to dobře známe. Některé odchylky mohou být výhodnější z pohledu dalšího šíření z následníka na následníka než jiné. Jejich nositelé získávají výhodu a zvětšuje se pravděpodobnost, že se dočkají okamžiku, kdy se z nich začnou oddělovat potomci. Vzniká třetí pilíř evoluce – selekce, přírodní výběr.

1.2.6 Vědomí

Proces uspořádávání nekončí ani vznikem života. S rostoucí složitostí života roste i potřeba získávat informace (vyvíjejí se smysly), pamatovat si je a zpracovávat je (vznikají mozky). Stále složitější receptory si jednou nutně musely všimnout, že součástí světa je i hmota, která spolu s organismem putuje prostorem a časem – tedy tělo organismu. Tato hmota se chová jinak než okolí – jejím prostřednictvím organismus vnímá podněty a lze ji částečně ovládat.

Nad tímto prozřením se zřejmě vyvinulo vědomí. „Otcem i matkou“ vědomí je tedy zřejmě učení. Důsledkem vědomí je nový typ existence, jež je obdařena vůlí. Vědomí také obohatilo svět o nový typ evoluce – evoluci kulturní. Podle Richarda Dawkinse se objevují vedle genů – návodů na výrobu těl – i memy – návody na výrobu chování.

Tyto memy podléhají zákonům evoluce – šíří se, mění se a jsou předmětem výběru. Nešíří se však již jen z rodiče na potomka, ale libovolným směrem. Právě dnes žije první generace rodičů, která se významně učí od svých dětí – hlavně obsluze a využívání elektronických zařízení.

Podle Daniela Denneta jsou memy dokonce v pozadí zvětšování lidského mozku, jež probíhalo ještě před vznikem knih a elektronických pamětí. Memy totiž pro svůj život potřebují vhodná velkokapacitní úložiště a mozky byly po nějakou dobu jedinými místy, kde memy mohly přebývat.

Zdá se, že geny a memy nás do značné míry ovládají. Je například těžké „vypnout myšlení“. Geny i memy se šíří bez ohledu na prospěch svých nositelů, memy navíc i bez ohledu na svou pravdivost či užitečnost. Memy jsou „čilejší“ než geny a do jisté míry přebírají vývojovou iniciativu. Je otázkou, co se stane, až nás, živé tvory, memy nebudou potřebovat.

1.3 Vitalita

Systémy se tedy při své snaze o úspěšnou přítomnou existenci, jež neomezuje existenci budoucí více, než je nutné (tedy při úsilí o vitalitu), opírají o dosavadní výsledky vývoje, který ve vesmíru probíhá již více než 13,5 miliardy let.

Vývoj planety Země trvá zhruba třetinu tohoto času, tedy přibližně 4,5 miliardy let. Vedl k pokročilým systémům obsahujícím život a vědomí. Ty nevystačí s jednoduchými modely chování typu rezistence nebo resilience. Vysoká míra jejich uspořádanosti je nutí poměrně složitým způsobem kombinovat funkční a vývojový pohyb.

1.3.1 Funkce a vývoj

Pojmy setrvačnost (inerce) a pohyb (kineze) leží v základech teorie vitality. Stav a jeho změna jsou v teorii vitality průvodními atributy každého objektu a to, do jaké míry se jednotlivé objekty se stavem a pohybem „vypořádají“, určuje jejich vitalitu.

Při analýze reálné existence tedy můžeme zkoumat dva odlišné specifické druhy pohybu. První z těchto pohybů souvisí se stavem – udržuje funkce systému. Druhý se stará o to, aby se tyto funkce – a s nimi i jejich hostitelský systém – postupně měnily a vyvíjely.

Poznámka: Přesně tak postupují praktické aplikace teorie vitality. Analyzují stav a pohyb často odděleně, protože potíže, které je třeba řešit, mohou spočívat v jednom či v druhém. Analytická data jsou potom vyhodnocována ve vzájemné souvislosti.

Pokud se pokoušíme nějaký systém typu firmy vitalizovat, pochopitelně stojíme před otázkou, zda nám podmínky (například zadání od klienta) dovolí ošetřit jen jeden nebo oba druhy pohybu. Můžeme se samozřejmě snažit nastavit pouze aktuální rovnováhu, tedy řešit potíže na úrovni stavu. Pak se zaměřujeme – například – na řešení konkrétních problémů nebo vyjednání určitých dohod.

Můžeme se však také pokusit o regulaci změn – tedy způsobit, aby se systém dokázal do stále se vyvíjejícího rovnovážného stavu dostávat díky vnitřním mechanismům, které v něm působí. Tyto mechanismy mohou mít reaktivní povahu (a zajišťovat stabilitu) nebo povahu aktivní (a usilovat o zvládnutí dynamiky).

Potom ovšem – vedle řešení konkrétních potíží nebo sjednávání určitých dohod – musíme systémy spíše učit řešit potíže nebo je učit vyjednávat. A případně jim i pomáhat učit se z řešení a jednání a „učit se učit“. Teprve tyto mechanismy jsou způsobilé již nikoliv pouze nastavovat jednotlivé „rovnováhy“ typu řešení či dohod, ale spíše vytvářet mechanismy, jimiž se systém bude udržovat v blízkosti měnících se rovnováh.

Rovnováhu, stabilitu a dynamiku je tedy možné vnímat jako určité mety, o něž lze při vitalizaci usilovat. Tomuto procesu věnuji zejména čtvrtou kapitolu knihy.

Zkoumá-li nějaká aplikace teorie vitality stav, sleduje zejména v přítomnosti běžící procesy, jejichž podstatou bývá transformace vstupů z nějakých zdrojů ve výstupy ve formě produktů podle symbolického schématu

zdroje → procesy → produkty,

které charakterizuje funkční pohyby systému. V dalším textu budu toto schéma, případně schéma podle obrázku 4, označovat jako inerciální (tedy setrvačný) model systému.

Otázky co, z čeho a jak, obsažené v inerciálním modelu, nás provázejí veškerými ději spojenými s aktuálními pohyby hmot a energií. Ideálem těchto procesů je nastavit v daném systému rovnováhu. To se nejlépe daří tak, že produkty jednoho procesu se stávají zdroji procesu jiného a produkční procesy se celkově propojí do uzavřených cyklů.

Příkladem takového zacyklení jsou potravní řetězce ve stabilních ekosystémech, koloběhy látek v přírodě nebo stav, kdy peníze stržené za prodej produktů umožňují nákup zdrojů a běh procesů ve firmách.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Diagnostika a vitalizace firem a organizací.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.