Miroslav krejčí

2 povídky

ilustrace Miroslav krejčí starší

Psancem v Tibetu

Hrozba

Psancem v Tibetu

Velký terénní vůz zastavil předními koly až těsně u hrany hluboké průrvy. Motor přestal vrnět, všechny dveře se otevřely téměř současně a téměř současně také odrazily paprsky ostrého poledního slunce. Z vozu vystoupili čtyři muži. Na první pohled bylo zřejmé, že v tomto drsném prostředí zasněžených velehor jsou to cizinci. Všichni byli zhruba stejného věku, mezi třiceti až čtyřiceti lety, velice dobře oblečení a podle nenuceného sebevědomého vystupování se dalo usoudit, že budou nejspíš i dobře finančně zabezpečeni. Vysoký, černovlasý muž s tmavým strništěm na tváři, který původně seděl na místě spolujezdce, se opatrně přiblížil k okraji údolí, nahnul se dopředu a zvědavě si hrozivě vyhlížející strmé skály prohlížel.

„Kluci, je tu vodopád!“ otočil se nadšeně k ostatním. „Až teď konečně věřím tomu, že jsme se sem dostali.“ Pokračoval a dál si užíval ten velkolepý pohled na horské velikány Himalájí, které je obklopovaly ze všech stran.

„To, že jsme Jacku dostali povolení ke vstupu do Tibetu, mohli si sebou vzít naše auto a nedoprovází nás nějaká čínská eskorta, se dá srovnat se zázrakem.“ Další z mužů se osmělil, postavil se na okraj průrvy vedle Jacka, roztáhl ruce do stran, jakoby tu krásu kolem chtěl obejmout a zhluboka se nadechl.

„Bože, to je nádhera! A ten vzduch! Byla otrava všechna ta povolení vyřídit, ale teď jsme tu a stálo to za to.“

Všichni se na chvíli odmlčeli.

„Jediné, co mi tu chybí je to, že nevím, co se teď děje v naší firmě.“ Přidal se nakonec k hovoru další z mužů.

„Ale to snad nemyslíš vážně, ty workoholiku.“ Otočil se k němu Jack. „Eddie, za prvé, máme dovolenou a pak se to ve firmě snad bez nás pár dní taky nezblázní. Takže easy, jo?“

„No ale stejně by mě zajímalo, jak...“ nedal se odbýt Eddie.

„Ale no tak, nech toho.“ Šťouchl do něj přátelsky Jack.

„Nech mě alespoň domluvit, ne?“ naoko nazlobeně k němu Eddie napřáhl ruku a naznačil pohlavek. V tu chvíli se Jack zaklonil, aby se jako pomyslnému úderu vyhnul, udělal krok dozadu a najednou ucítil, že jeho noha vstoupila do prázdna. Vytřeštil oči, rychle se pokusil předklonit, aby vrátil rovnováhu nad pevnou půdu, ale už bylo pozdě. Přestože jako ve zpomaleném filmu začal mávat rukama, začalo se jeho tělo pomalu převažovat dozadu nad propast, až nakonec před užaslými pohledy jeho přátel zmizelo za okrajem skály.

„No do prdele!“ ozval se po nekonečně dlouhé vteřině Eddie. Rychle si lehl na zem a s bušícím srdcem se podíval přes okraj. Ostatní se k němu opatrně přidali.

„Jacku!!“ zavolaly skoro ve stejný okamžik tři hlasy do propasti.

„Vidíte ho někdo? Nebo slyšíte?“ zeptal se po pár vteřinách naslouchání Eddie. Ostatní dva už také na břiše, se jen na okraji křečovitě drželi skály a s bledými tvářemi se zmohli pouze na zavrtění hlavou.

„Tohle je teda průser! Co teď budeme dělat?“

* * *

Když Jack ucítil, že jeho noha vstoupila do prázdna, srdce mu v ten okamžik vletělo skoro až do krku. Prudce se předklonil a máváním oběma rukama se snažil získat znovu rovnováhu a dostat se celým tělem zpátky na okraj skály. Podvědomě už ale věděl, že snaha je marná a jeho představivost začala naplno pracovat. Během vteřiny si promítl celý svůj možný pád a už se viděl celý zkrvavený s rozlámanýma nohama a roztříštěnou lebkou ležet na dně rokle.

„Chudák máma!“ stačil ještě pomyslet a pak už jen se zavřenýma očima cítil, jak vítr kolem jeho uší začíná zrychlovat. Už už čekal nějaký náraz, který ten hrozný pocit ukončí, když najednou celé jeho tělo zaplavil zvláštní chlad a vzápětí na to dostal úder do hlavy. Všechno zhaslo.

Něco jakoby cvaklo. Něco mezi leknutím a probuzením. První co Jack začal vnímat naplno, byla zima, která prostupovala jeho zády.

„Do prdele, to je ale kosa.“ Pomyslel si a otevřel pomalu oči. Přímo nad sebou uviděl černou oblohu s tisíci třpytícími se hvězdami a zvláštní žlutavé mihotání, které se odráželo od skály vedle něho. Ztěžka otočil hlavou směrem, odkud mihotání vycházelo a po své pravé straně uviděl plápolat malý ohýnek.

„Tak už ses probudil?“ ozvalo se najednou kousek od něj a ze stínu, který vytvářely plameny ohně, se vyklonila mužská postava.

Jack sebou úlekem trhnul a chvíli se v matném světle snažil rozpoznat, co je to za muže na druhé straně ohně.

„Co vy jste zač?“ Zeptal se, a pokusil se pokrčit nohy k sobě, aby se mohl posadit. Ty se ale ani nehnuly.

„Co je to?!“ Jack si sáhl na stehno, ale svůj dotyk ruky na noze vůbec necítil. V tu chvíli jej polil studený pot.

„Hm.“ ozvalo se ze tmy. „Myslel jsem si, že budeš mít asi problém s nohama. Na páteři, kousek nad pasem, máš velkou krvavou sraženinu. Asi je pohmožděná mícha. V lepším případě.“

„Ale to přeci není možné!“ mačkal prsty Jack s bušícím srdcem plnou silou kůži na nohou.

„A kdo vy vlastně jste?“ zeptal se znovu, když se trošku uklidnil. „A jak jsem se sem dostal?“

„Já jsem mnich. Tady z Tibetu. Jmenuji se Sogjal. Před dvěma dny jsem šel podél řeky a tebe jsem zahlédl vznášet se na její hladině. Musel jsi do vody spadnout jen chvíli předtím, protože si po vytažení začal dýchat docela brzy.“

„Asi jo,“ odpověděl roztržitě Jack. „myslím, že si vzpomínám. Stáli jsme s klukama nahoře na skále. Trochu jsme se tam pošťuchovali a já jsem spadl dolů. Zatracený Eddie!“

„Musím rychle k doktorovi!“ pokračoval po chvilce horečného přemýšlení. „Jak se k němu dostanu?“

Sogjal se k němu znovu naklonil a podával mu malou misku s nějakou tekutinou.

„Vypij to. To tě posilní.“

„Já ale teď sakra nechci nic jiného, než se dostat do nemocnice!“ téměř hystericky zareagoval Jack. „Jak se tam dostaneme?“

„Jsme uprostřed Himalájí. Nejbližší nemocnice je odtud asi tak čtyři dny chůze tvrdým horským terénem.“ Odpověděl Sogjal a pokynul rukou, ve které Jackovi podával misku. „No tak, vypij to.“

„Chůze?“ protáhl Jack. „Děláš si legraci?“

„Ráno něco vymyslíme. Teď v noci stejně nemůžeme nic dělat.“ Sogjal znovu posunul ruku s miskou blíž k Jackovi. Ten po chvilce zaváhání nádobu vzal a opatrně si loknul.

„Co to proboha je?“ ušklíbl se vzápětí.

„Čaj s máslem.“ Ozvalo se pobaveně ze tmy. „Nic ti to neudělá, dostaneš do těla nějaké kalorie a bude se ti líp spát.“

První Jackova myšlenka ráno, když se probudil, byla, že ten sen, ve kterém nemohl hýbat nohama, byl strašný. Pak zkusil opatrně pohnout nohou a znovu ucítil ten včerejší ledový pot na zádech.

„Tak to nebyl sen!“ pomyslel si, položil hlavu zpátky na zem a znovu zavřel oči.

„Nejde to, co?“ ozvalo se do ticha.

Sogjal seděl kousek vedle něho v pozici lotosového květu, ruce na kolenou, zavřené oči a prováděl ranní meditaci. Jack se pootočil tělem tak, aby na něho lépe viděl, nadzvedl se na loktech a konečně se v denním světle podíval na toho, kdo mu vlastně zachránil život. Sogjal byl mladý muž, Jack odhadoval jeho věk tak na třicet let. Vyholená hlava, snědý kulatý obličej, vystouplé lícní kosti, pevná ramena. Oblečený do typického rudého oděvu tibetských mnichů.

„Jak to, že umíš anglicky? A jak si věděl, že máš anglicky mluvit se mnou?“ zeptal se po chvilce Jack.

„Podíval jsem se do tvého pasu a přestože byl celý rozmáčený, přečetl jsem si, že jsi Američan. A chodil jsem do čínské školy. Tam je angličtina povinná. A jak si se sem vlastně Jacku dostal?“

Jack se už nadechl, aby se zeptal, jak to, že zná jeho jméno, ale pak si uvědomil, že mu Sogjal už vlastně odpověděl. Viděl přeci jeho pas.

„Jsem tu s kamarády. Vlastně jsou to moji společníci ve firmě. Chtěli jsme se podívat do Tibetu, udělat si zajímavou dovolenou. Přeci jen je to pro nás takové trochu tajuplné místo.“

„A co děláš, čím se živíš?“ položil zvědavě další otázku Sogjal.

„Jsem burzovní makléř. Vlastně celá naše firma se zabývá nákupem a prodejem akcií, poradenstvím, investicemi a vším, co s tím souvisí.“

„Aha.“ Pokýval hlavou Sogjal a přihodil do skomírajícího ohýnku kus dřeva. „Nevytváříš tedy nic. Žádné hodnoty. Jen obchoduješ. Přeléváš peníze sem a tam, a něco u vás vždycky uvízne.“

„No,“ trochu překvapeně po chvilce zareagoval Jack. „Takhle jsem se na to teda nikdy nedíval. Ale je to přeci práce jako každá jiná. A poskytujeme pracovní místa. A co děláš ty? Ty něco vytváříš?“ zeptal se trochu ironicky.

Sogjal se pobaveně usmál.

„To bych ti asi těžko vysvětloval. A určitě by to nešlo pár větami. A taky bychom měli jít. Musíme se co nejdříve dostat do nejbližší vesnice. Nepočítal jsem s tím, že se budu muset dělit o jídlo, takže moje zásoby nám dvěma určitě stačit nebudou.“

„A co já?“ zeptal se Jack. „Nemohu přeci chodit.“

„Vezmu tě na záda.“ Odpověděl lakonicky Sogjal.

* * *

„Ani jsem ti ještě nepoděkoval, že jsi mi zachránil život.“ Řekl Jack asi po hodině těžké chůze, kdy seděl Sogjalovi na zádech a snažil se všemožně nějak nadlehčovat, aby mnichovi usnadnil chůzi s tak velkým břemenem. Moc úspěchu to ale nemělo, Sogjal těžce dýchal a byl celý zpocený.

„Na chvilku se zastavíme.“ Posadil s obtížemi Jacka místo odpovědi na skálu Sogjal. „Vidím, že to nebude tak jednoduché!“

„A co ty tu vlastně děláš? Tak sám uprostřed hor?“ zeptal se Jack, když viděl, že už se mnich trochu vydýchal. Ten se na něho zkoumavě podíval a pak téměř neznatelně mávl rukou.

„Schovávám se před Číňany.“

„Cože?“ udiveně se předklonil Jack. „Ty utíkáš před Číňany? A proč?“

„Dal jsem jednomu z nich pěstí do obličeje. Asi jsem mu zlomil nos.“ Pokyvoval hlavou Sogjal.

„Tys dal po hubě Číňanovi? Ty mnich? A proč prosím tě?“ Jack by stále zvědavější.

Sogjal se pohodlně opřel o skálu, podíval se na Jacka, jakoby se sám sebe ptal, proč by to vlastně tomu cizinci mě vykládat, ale nakonec odpověděl.

„Víš, náš klášter je takový nenápadný, malý, dalo by se říct zastrčený a Číňani se o něj moc nestarali. Když jednou za čas přišli, tak ho spíš jen z rutiny celý prolezli a zase odešli. Tentokrát ale přišli hodně zhurta. V nejbližším městě došlo zase k nepokojům a někdo jim řekl, že pár vzbouřenců se v klášteře schovává. Náš představený Láma jim sice řekl, že to není pravda, ale to Čínským vojákům nestačilo. Posadili ho na koně a chtěli ho odvézt do města na výslech. Ujeli sto metrů, Láma najednou spadl z koně a byl mrtvý. Přiběhl jsem tam, odstrčil vojáka, co se ho pokoušel zvednout a dostal jsem ránu pažbou. Tak jsem se otočil, ohnal se rukou a trefil Čínského důstojníka do obličeje. V podstatě to bylo omylem. Hned jsem ale věděl, co by následovalo a tak jsem utekl.“

„Jak to, že byl ten váš představený mrtvý? Nějaká mrtvice, nebo co?“ zeptal se zvědavě Jack.

„Ne.“ Odpověděl se zavrtěním hlavou Sogjal. „Umřel, protože umřít chtěl.“

Jack pokýval pochybovačně hlavou.

„To je přeci nesmysl. Nikdo nemůže umřít jen proto, že si řekne, teď umřu. A vůbec, každý má přeci pud sebezáchovy. Kdo by chtěl zbytečně umřít?“

„Máš pravdu, tak jednoduché to není. Ale opravdový mistr, osvícený nebo blízko osvícení, ovládá techniky, které mu dovolují dělat s tělem věci, jenž se ostatním zdají nemožné. Vlastní smrt je jedna z nich. Prostě se rozhodl, že se nenechá od Číňanů ponižovat. Kromě toho se zase vrátí.“

Jack chvíli Sogjala nevěřícně pozoroval, jakoby si srovnával v hlavě, co mu tím mnich vlastně chtěl říct.

„Vrátí se.“ Pokýval nakonec hlavou. „Aha. Tak teď už si ale ze mě děláš legraci.“

„Divné co?“ zvedl s úsměvem Sogjal obočí. „Vaše západní filosofie s tímhle vůbec nepočítá. My ale víme, že se náš Láma vrátí. Jako Tulku. Znovu se narodí a vrátí se.“

„Tak tomu znovuzrození bych asi rozuměl. I na západě se o tom teď hodně přemýšlí a mluví.“ Poškrábal se po zpocených vlasech Jack. „Ale co je to ten Tulku?“

„Tulku je někdo, kdo dosáhl osvícení a nemusí se už na zem po smrti vracet, ale přesto to stále dokola dělá. A dělá to proto, aby lidem, kteří se snaží osvícení dosáhnout, pomáhal. A ne jenom jim. Prostě se sem dobrovolně vrací.“ Odpověděl Sogjal, zatímco si úporně masíroval lýtka na nohou.

„Ale, tak to asi není nic proti ničemu.“ Pokrčil rameny Jack. „Na světě je přeci krásně.“

Sogjal se k Jackovi trochu naklonil a podíval se mu zpříma do očí. „Jak komu, Jacku, jak komu!“

Oba se na chvíli odmlčeli. Jack, přestože byl pořád vyděšený z toho, že nemůže hýbat nohama, si opřel hlavu o skálu a pozoroval to nádherně majestátní údolí s prudce tekoucí řekou uprostřed, které se rozprostíralo hluboko pod nimi. Obklopené vysokými zasněženými štíty hor s tmavě modrou oblohou nad sebou, vyvolávaly v něm jakýsi pocit zvláštního klidu a vlastní malosti.

„Tak pojďme. Máme před sebou ještě pořádný kus cesty.“ Přerušil jeho rozjímání Sogjal. „Co nohy? Stále stejné?“ zeptal se dříve, než si Jacka znovu posadil na záda.

„Žádná změna. Pořád nic necítím. Jako bych měl místo nohou hadr.“ Ušklíbl se Jack.

„No však uvidíš. Třeba se něco změní, až se ti ten hematom na zádech vstřebá.“ Odpověděl už za chůze Sogjal.

Asi po deseti minutách vysilujícího pochodu se Sogjal zastavil a trochu si Jacka na zádech nadhodil.

„Něco alespoň Jacku říkej, ať nemusím na tu váhu myslet! Kde ve státech bydlíš?“

„V San Franciscu. Máme tam i kanceláře firmy.“

„A ženatý jsi? Máš děti?“ ptal se dál Sogjal.

„Děti nemám a ženatý taky nejsem. Holku ale mám. Potkal jsem se nedávno s bývalou spolužačkou a najednou jsme se člověče do sebe nějak zakoukali...“ Odmlčel se na chvilku Jack. „No ta se bude divit, jestli se domů vrátím chromý. A ty Sogjale ženatý jsi? A nebo je u vás celibát stejně jako v katolické církvi?“

„Taky nejsem ženatý. A ten váš celibát opravdu upřímně nechápu.“ Odpověděl zadýchaně Sogjal.

„Abych pravdu řekl, tak já tomu taky nerozumím. Osobně si myslím, že někdy kdysi dávno o tom rozhodl někdo, komu už nestál a tak si řekl, že když nemůže on, tak to nebudou dělat ani ostatní kněží. Žvásty o tom, že by se měl kněz celý odevzdat bohu, jsou dost ubohé. To je jen zástěrka. Nedivím se, že je mezi katolickými kněžími tolik úchylů. Pokud normální chlap potlačuje to nepřirozenější, co je v něm, to je plodit potomky, musí to na něm přeci nějakou stopu zanechat.“

„To mi tedy přijde jako dost originální vysvětlení!“ smál se Sogjal.

„A firmu máš velkou? Kolik zaměstnáváš lidí?“ vyptával se dál mnich.

„Máme patnáct lidí!“ odpověděl hrdě Jack. „I když vlastně, teď už jen čtrnáct. Než jsme odjeli do Tibetu, jednoho jsem vyhodil. A to jsme začínali je čtyři společníci! Úplně z nuly.“

„Proč si toho člověka vyhodil? Něco provedl? Nebo něco pokazil v práci?“ zajímal se Sogjal.

Jack chvilku tiše přemýšlel.

„A víš, že už ani pořádně nevím? Neměl jsem v ten den moc náladu a taky jsem si říkal, že občas někoho vyhodit trochu provětrá ty ostatní, aby byli ostražitější. V Americe rozhoduje zaměstnavatel o tom, do kdy je jeho zaměstnanec pro firmu přínosem. V tom duchu je napsaná i pracovní smlouva. Měl jsem právo, ho na hodinu vyhodit.“

„Počkej, tys vyhodil chlapa jen proto, aby si ukázal, že něco podobného může potkat i ty ostatní?“

„No, skoro by se to tak dalo říct.“ Pokrčil rameny a našpulil rty Jack.

„A ten pracovník byl ženatý? Měl děti?“

„Sogjale, tohle ale není fér! A já to ani nevím, nepřijímal jsem ho.“

„No, mě je to koneckonců jedno. Ty si kazíš karmu a toho člověka si vystavil zkoušce, za kterou ti možná bude někdy vděčný.“

Slunce pomalu mizelo v průrvě mezi dvěma horami, když Sogjal už pokolikáté toho dne zastavil a Jacka pomalu ze svých zad posadil na nejbližší kámen. Vzápětí na to, si celý červený lehl vedle něho na záda.

„Už nemá cenu nikam pospíchat. Dojít za světla do vesnice stejně nemáme šanci stihnout. Podívám se kolem, jestli nenajdu pár kousků dřeva, abychom si mohli uvařit tu trochu rýže, co mi ještě zbyla.“

Jackovi to připadalo, jako nějaké déjà vu. Opět leží u ohně, přikrytý jakousi houní, kterou Sogjal nesl celý den omotanou kolem pasu. Opět ten chlad od země, plápolající ohýnek a strašidelné stíny na skále kolem. Uvařená miska jen kouskem žluklého másla ochucené rýže v něm okamžitě zmizela a trochu zmenšila jeho pocit hladu. Sogjal seděl mlčky naproti němu a zamyšleně pozoroval kmitající plameny ohně.

„Nebude ti v noci zima?“ přerušil ticho Jack. „Když jsi mi nechal tu přikrývku?“

„Nebude. Oheň ještě chvilku vydrží a pak se sám zahřeju.“ Sogjal se unaveně narovnal a protáhl si zmožená záda.

„Tomu nerozumím.“ Podíval se na něho Jack. „Co jsi myslel tím, sám se zahřeju.“

Na Sogjalovi bylo vidět, že mu po celém náročném dni není moc do řeči, ale nakonec odpověděl.

„Umím vyvolat zvýšení své vnitřní teploty. Je to dost náročná technika a spotřebuje hodně mojí energie. Trvá dost dlouho se ji naučit. Ale zima mi opravdu nebude.“

Jack jen beze slova pokýval hlavou. Po tom, co už dnes slyšel, nepochyboval, že tihle lidé jsou schopni dělat věci, které se na první dojem zdají být nemožné. Tiše tedy teď ležel a jen se bezděčně rukou dotýkal své necitlivé nohy. Sogjal si toho všimnul.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 2 povídky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.