Larry Correia v nakladatelství

FANTOM Print

LOVCI MONSTER

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis

GRIMNOIRSKÉ KRONIKY

Drsná magie

Magické pouto *

* Připravujeme

FANTOM Print

2015

Copyright © 2011 by Larry Correia

Cover © Petr Willert

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-721-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-722-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Jackie

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji členům Reader Force Alpha, kteří mi brání, abych ze sebe dělal pitomce; úžasným lidem v Baen Books a Mikeovi Kuparimu, který mi pomáhal vytvářet svět Grimnoirských kronik.

Zvláštní díky patří talentovaným umělcům, jejichž práce se objevuje na těchto stránkách – Justinu Otisovi a Auře Farwellové za ilustrace v glosáři a Zachary Hillovi za vnitřní ilustrace.

PŘEDEHRA

Jeden univerzální princip vede k vývoji všech živých tvorů, především v případě rozmnožování – nejsilnější přežije a nejslabší zahyne. Objev esoterických a etherických schopností, magických ohňů a projevů síly v minulých dekádách je tou nejryzejší ukázkou přirozeného výběru. Časem si tento univerzální princip bude jistě žádat vymření tradičního člověka.

Charles Darwin

O původu člověka a selekci lidských nadpřirozených schopností, 1879

EL NIDO, KALIFORNIE

„Okiové.“ Portugalský farmář si odplivl na zem, vrhl nepřátelský pohled na projíždějící vozy naložené koši a bednami. Auta se po prašné silnici v San Joaquin Valley vlekla jako nějaký okijský vlak. Odešel zkontrolovat, jestli jsou všechny jeho cennosti pod zámkem a jestli má nabitou svou brokovnici od Sears & Roebuck.

Bouda s nářadím byla zamčená, a když se malý farmář vracel na hlídku, brokovnici držel v ruce.

Jeden Ford Model T se s rachocením zastavil před jeho plotem. Starý farmář se opřel o svou brokovnici a čekal. S návštěvníky promluví jeho syn. Chlapec mluvil anglicky. Farmář také, ne tak dobře jako jeho syn, ale stačilo mu to, aby mohl s dodgem zajet do Mercedu koupit zásoby. Ten zprzněný zatracený dialekt, kterým Okiové mluvili, měl stejně do angličtiny hodně daleko.

Farmář vetřelce bedlivě sledoval, když se jeho syn blížil k autu. Sháněli práci. Vždycky sháněli práci. Když větry zvedly prach a proklely jejich pitomou Oklahomu, vydali se na západ, bylo to jak nějaký okijský exodus, a když už je neuživila ani farmářská půda, začali otravovat Portugalce, který se tu usadili jako první.

Samozřejmě, že tu byli první. Proč by mu mělo záležet, že jsou tihle lidé hladoví a bez domova. Narodil se v malé chatrči na ostrově Terceira a každý den svého života dojil krávy, dokud jeho mozolnaté ruce nebyly tak silné, že by s nimi ohnul trubku. San Joaquin Valley byla díra, než se tu jeho lidé usadili, zaplavili to tady holštýnskými krávami a přinutili Mexičany pořádně makat. Teď se tu ukážou tihle Okiové, staví stanová města, kňourají, že by je vláda měla zachránit, a po nocích se plíží kolem a snaží se okrádat katolíky. Příšerně mu pili krev.

Vždycky ho udivovalo, kolik Okiů se dokáže nacpat do starého Modelu T. On sám přijel z Terceiry na parníku, strávil celé týdny v ocelové díře mezi horkými parními trubkami. Měl jen deku, kalhoty, klobouk a děravé boty. Po krk v rybích vnitřnostech dřel do úmoru v portugalském městě na Rhode Islandu. Vzal si pěknou Portugalku, i když pocházela z podělaného ostrova São Jorge, o kterém všichni na Terceiře věděli, že je to prdel Azor. Našetřil dost peněz děláním speciálních kšeftů, aby se přestěhoval sem, do dalšího portugalského města, a koupil si tu pár hubených holštýnek. Pět dojnic a jeden býk a o dvacet let tvrdé dřiny později měl sto dvacet krav, padesát akrů, traktor ford, pickup dodge, kvalitní mlékárnu a dům se šesti pokoji. Podle portugalských standardů si žil jako král.

Proto mu tihle Okiové byli ukradení. Ani to nebyli katolíci. Měli by si všechno vydřít jako on. Sledoval okijského otce, když mu jeho syn posté vysvětloval, že tady žádná práce není a že se musejí vydat dál do Los Banos nebo možná Chowchilly, jako by se jim chtělo pracovat, když se mu můžou vloupat do mlékárny a ukrást jeho věci, aby je pak prodali za mizernou pálenku. Jeho vnoučata vystrkovala hlavu z domu, prohlížela si ford, ale on už je varoval, že cizáci jsou nebezpeční a že se od nich mají ve vlastním zájmu držet dál. Nedovolí, aby se jeho počestná pracovitá katolická rodina nechala zkazit od těch otrapů.

Pak si všiml dívky.

Byla jen další vyhublé okijské děcko. Skoro žena, proto ho překvapilo, že už nemá tři parchanty se svými bratry. Ale bylo na ní něco zvláštního… něco, co už někde viděl.

Dívka se podívala jeho směrem a on hned poznal, co ho na ní upoutalo. Měla šedé oči.

„Marie, matko Boží,“ zamumlal starý farmář a sevřel prsty křížek na krku. „Tohle svinstvo už ne…“ Jeho prvním instinktem bylo odejít a nechat to plavat. Nic mu do toho nebylo a ta holka bude pravděpodobně brzy po smrti, napíchne se na větev stromu nebo jí v tepně uvízne letící brouk. Ani nevěděl, jestli u Okiů znamenají šedé oči to samé co u Portugalců. Klidně to mohla být obyčejná holka, která jen vypadala divně a měla před sebou dlouhý pitomý život v okijském stanovém městečku, kde porodí patnáct dětí, co se mu budou pokoušet vloupat do mlékárny a ukrást jeho věci.

Dívka si ho prohlížela, špinavé vlasy jí povlávaly ve větru a on prostě věděl…

„Zasraný hovna,“ zaklel v angličtině první větu, kterou se naučil každý imigrant pracující u krav. Viděl, co se stává Šedoočkám, když se jim nedostane řádné výuky, a přestože Okii opovrhoval, nijak netoužil po tom vidět jedno z jejich děcek s mozkem rozplesklým na silnici, protože se magicky objevilo před jedoucím náklaďákem.

Opřel brokovnici o pneumatiku traktoru a zamířil k autu. Okijští rodiče ho sledovali s mírným nepřátelstvím, když přišel k jejich dceři. Starý farmář se zastavil vedle jejího okna. Bylo tam namačkáno půl tuctu dalších děcek, ale to byli obyčejní zoufalí a hladoví Okiové. Jen ona byla výjimečná.

Zvedl si klobouk, aby mohla vidět, že jeho oči mají stejnou barvu jako její. Vyzkoušel svou angličtinu. „Ty… holka. Šedoočko.“ Ukázala na sebe, byla zvědavá, ale nemluvila. Přikývl. „Ty… skákat? Cestovat?“ Nerozuměla a její idiotičtí rodiče na ně teď zírali s otevřenou pusou. Starý farmář zvedl ruku a sevřel ji v pěst. Pak ji prudce otevřel. „Puf!“ Natáhl druhou ruku tak daleko, jak jen to šlo. „Puf!“ Sevřel ji v pěst.

Usmála se, nadšeně přikyvovala. Zazubil se. Byla to Cestovatelka.

„Vy víte o tom, co dělá?“ zeptal se okijský otec.

Starý farmář přikývl, našel v sobě svou vlastní magii a šťouchl do ní, aby se probrala. Zmizel a okamžitě se objevil na druhé straně fordu. Poklepal otevřeným oknem okijské matce na paži a ta vykřikla. Všechna jeho vnoučata radostně zavýskla. Milovala, když to dělal. Jeho syn jen obrátil oči v sloup.

Okijský otec se podíval na portugalského farmáře, zpátky na svou dceru a pak zase na farmáře. Šedooká dívka byla šťastná, že našla někoho jako ona. Otec se dlouho mračil, podíval se znovu na své zvláštní dítě, které mu přineslo tolik smutku, a pak na zbývající hladové krky, které musel nějak nakrmit. Nakonec řekl: „Prodám vám ji za dvacet dolarů.“

Starý farmář se nad tím zamyslel. Nepotřeboval další lidi, co mu budou ujídat jídlo, jenže jeho bratr a sestry zemřely dřív, než se naučily Cestování ovládat, a tohle byla první Cestovatelka za posledních dvacet let. Ale nedostal by se tak daleko, kdyby se nechal okrádat od Okiů. „Deset.“

Dívka se zasmála a zatleskala.

NEW YORK CITY, NEW YORK

Nejbohatší muž světa nastoupil do výtahu a znechuceně se podíval na vyleštěné stříbrné knoflíky. Zpráva říkala, že má přijít sám, proto s sebou nemohl vzít ani svého asistenta, který by za něj stiskl tlačítko příslušného patra. Než by si ušpinil ruce nebo svůj perfektně čistý kapesník, muž si povzdechl, sáhl na nejnižší úroveň své Moci a stiskl tlačítko střešního bytu svou myslí. Cornelius Gould Stuyvesant, průmyslník a miliardář, špínu netoleroval. Muž jeho postavení si své ruce prostě nikdy nezašpinil.

Na to měl lidi.

Ocelové dveře se zavřely. Byly ozdobené zlatými postavami svalnatých dělníků, kteří svým potem vykoupili americký sen, a slunce nad nimi vyzařovalo paprsky rovné jako z Teslova děla. Nasál vzduch. Kabina výtahu se zdála být čistá. Hotel byl považován za luxusní pětihvězdičkový podnik, ale Cornelius prostě věděl, že všude jsou bakterie, ty mrňavé nechutné zárodky nemocí, které se nemohou dočkat, až se mu dostanou na kůži. Cornelius znal pravou povahu muže, jenž hotel obýval, a musel jet tím samým výtahem. Zachvěl se a přitiskl si ruce i kufřík blíže k tělu, dával si pozor, aby se nedotkl stěn.

Mohl si dovolit nejlepší Léčitele. Vlastně byl jeden z pár lidí na světě, kdo měl ve svém personálu skutečného Ranhojiče. Nákazu Sivého jezdce ale nic nemohlo zastavit a právě kvůli této Moci sem dnes přišel, snížil se na úroveň pouhého žadatele. Cornelius se pokoušel vyhledat i jiné, jednoho v cikánském stanu na Coney Islandu, dalšího v malé chatrči v louisiánském bayou, ale to byli jen podvodníci, šarlatáni, ztráta jeho cenného času. Netrpělivě podupával nohou. Připadalo mu to jako věčnost, než se dveře znovu otevřely.

Čekal tam na něj sluha ve smokingu, starší černoch s bílými vlasy. Sluha sklonil hlavu. „Dobrý večer, pane Stuyvesante. Pan Harkeness na vás čeká na balkoně. Mám vám vzít kabát, pane?“

„To není nutné. Naše schůzka nebude trvat dlouho.“

Sluha si ho prohlížel bystrýma očima. „Jistě, pane. Budete si přát něco k pití? Pak Harkeness má výběr těch nejlepších značek.“

„Jako bych chtěl tady něco pít,“ vyprskl Cornelius. Představa, že by něco pozřel v příbytku Sivého jezdce, byla šílená. „Ihned mě za ním zaveďte.“

„Jistě, pane.“ Sluha ho odvedl mramorem vykládanou halou. Z podstavců ho sledovaly busty dávno mrtvých Řeků, odsuzovaly ho. Cornelius sochy nenáviděl. Měl z nich husí kůži. Dokonce i jeho vlastní obří idealizovaná bronzová socha v novém moderním doku pro vzducholodě na vrcholku Empire State Building ho zneklidňovala.

Cornelius Gould Stuyvesant se necítil dobře v blízkosti mnoha věcí, včetně toho sluhy. Nelíbilo se mu, jak si ho prohlíží, jako by ho hodnotil. Informace, které o Harkenessovi shromáždil, naznačovaly, že se ten muž obklopil podobně smýšlejícími Aktivními. Mnoho lidí by Sivého jezdce zabilo jen z principu, proto dávalo smysl, že ho chrání věrný personál nadaný Mocí. Napadlo ho, jaký druh Aktivního starý sluha asi je. Pravděpodobně něco barbarského, jako Rváč, nebo ještě hůř, Pochodeň. To by sedělo k rase, která se tak snadno nechá unést emocemi.

„Pan Harkeness je tam, pane.“ Sluha se zastavil u dveří z kvalitního dřeva a tlustého skla, které vedly na balkon. Otočil koulí a otevřel je. „Dává přednost čerstvému vzduchu. Budete si přát ještě něco?“

Cornelius se s odpovědí neobtěžoval a vyšel na balkon. Jeho čas byl drahý, dražší než kohokoli jiného na světě, dražší než čas císařů, králů, carů a především toho imbecila Herberta Hoovera. Jen pomyšlení na to, že si musel ve svém nabitém rozvrhu najít čas, aby se s někým setkal a ještě k tomu na základě jeho požadavků, pro něj bylo příšerně urážlivé.

A co víc, Harkeness se opíral o zábradlí balkonu, díval se na město a k nejbohatšímu muži světa stál otočený zády, jako by Manhattan byl něčím důležitější než Cornelius Gould Stuyvesant. Světla na balkonu byla vypnutá, aby mu nenarušovala výhled. Město o čtyřicet pater níž osvětlovaly elektrické lampy a neonové poutače. Ulicemi jezdily tisíce aut, provoz neutichal ani v tuto hodinu, a nahoře proplouval kolem jantarových reflektorů vzdušný vlak podobný hejnu mrožů. Cornelius si na uvítanou odfrkl.

„Pane Stuyvesante.“ Sivý jezdec se ani neotočil. Jeho hlas byl neutrální, bez výrazu. „Právě jsem obdivoval vaše zázračné město. Posaďte se.“

Cornelius cítil, jak mu po krku stéká kapka potu. Bylo to zahanbující, ale měl skutečný strach. Podíval se na dvojici drahých vycpávaných křesel potažených kůží, které by ho za jiných okolností lákaly, aby na ně složil své mohutné tělo, ale právě teď dokázal myslet jen na příšerné choroby číhající ve vycpávce.

„Řekl jsem, abyste se posadil,“ zopakoval Harkeness, stále se neotáčel. Jeho přízvuk si nedokázal zařadit a výslovnost zcela neodpovídala. „Jste mým hostem. Já bych svému hostu neublížil. Jsem civilizovaný muž, pane Stuyvesante.“

Cornelius se posadil, v duchu přísahal, že svůj oblek hodí do krbu hned, jak se vrátí domů, a pak nechá svého osobního Léčitele, aby na kontrolu jeho zdraví použil měsíční dávku své Moci. Pravděpodobně rovnou spálí i cadillac, kterým přijel, možná i s řidičem, jen aby měl jistotu.

Harkeness se pustil zábradlí a posadil se do druhého křesla. Ruku k potřesení nenabídl. Byl starší, než Cornelius čekal, vysoký a hubený, s tváří plnou vrásek, v očích mu jiskřila znepokojující energie. Vlasy mu prořídly, jejich zbytek si barvil na černo. Měl nejkvalitnější oblek ušitý na míru a kravatu z hedvábí rudého jako čerstvá krev. Usmál se, zuby byly ve slabém světle města dole lehce nažloutlé. „Doutník?“

Cornelius se podíval na dřevěný humidor na stole mezi nimi. Doutníky vypadaly lákavě, ale jen při pomyšlení, že by se jeho rty dotkly něčeho poskvrněného Harkenessovým zlem, se mu sevřel žaludek. „Ne, děkuji.“

Harkeness chápavě přikývl, když potáhl se svého vlastního kubánského doutníku. „Tedy přímo k věci. Byl jsem informován, že mne hledáte.“

„Nikdo se nikdy nedozví, že jsme spolu mluvili,“ zdůraznil Cornelius. Byl zakladatelem a vlastníkem United Blimp & Freight, hlavním akcionářem ve Federal Steel a mužem, který sponzoroval vývoj Mírového paprsku. Zplodil děti, které se staly velvyslanci u mocných národů, senátory a kongresmany, byl mezi nimi i jeden guvernér. Stuyvesant nesměl být spojován s tak opovrženíhodnými lidmi.

„Ujišťuji vás, že jsem diskrétní.“ Harkeness vydechl oblak čpavého doutníkového kouře, zdálo se, že hostovo nepohodlí nevnímá.

Cornelius nakrčil nos, pokoušel se nevdechnout žádný kouř, který se nacházel přímo v plicích toho nečistého stvoření. „Není snadné vás najít, pane Harkenessi,“ řekl miliardář, uvědomoval si, že musí postupovat opatrně. Přestože se lidstvo s Mocí, se skutečnou magií, setkávalo již osmdesát let a ve většině světa se stala přijímanou součástí života, Sivý jezdec byl natolik vzácný, že ho mnozí považovali za pouhý mýtus, za vulgární antimagickou propagandu, která měla do srdcí mas zasít strach a nedůvěru. „Lidé s vašimi… schopnostmi… jsou neskutečně vzácní.“

„Ano… a kdo podle vás mám být?“ zeptal se Harkeness, zatímco si prohlížel popel na konci svého doutníku.

Cornelius zaváhal, nebyl si jistý, zda má odpovědět, ale jak se nepříjemné ticho protahovalo, nakonec řekl: „Bylo mi řečeno, že jste Sivý jezdec.“

Harkeness se hlasitě zasmál, plácl se do kolen. „To se mi líbí. Je to tak… biblické! Mnohem lepší než Morová rána, Smrťák nebo Anděl smrti. Tento titul má vážnost. Sivý jezdec! Pobavil jste mě, pane. Možná bych to měl přidat na svou navštívenku.“ Jeho výslovnost byla prkenná, mezi slovy dělal nahodilé odmlky. Corneliovi to připadalo téměř hypnotické, přistihl se, že se nervózně usmívá. Pak se Harkeness najednou smát přestal, jeho hlas zvážněl. „Tak kdo musí zemřít?“

„Děláte nebezpečné závěry,“ bránil se Cornelius.

„Kdybyste jen chtěl někoho proklít, aby mu vypadaly vlasy, naskákaly vředy nebo ho postihla inkontinence, jsou tu Aktivní, které byste sehnal mnohem snáz než mě.“ Harkenessův úsměv ho znervózňoval. „Lidé za mnou přicházejí, když zatouží po něčem… epickém.“

Průmyslník polkl a položil na stolek kufřík. Odemkl ho a otočil, aby Harkeness viděl dovnitř. Nacházely se tam srovnané a pečlivě spočítané bankovky a jeden novinový výstřižek. Cornelius rychle odtáhl ruce, než se Sivý jezdec obsahu dotkl, jako by se jeho Moc mohla přenést i kůží kufříku.

Sivý jezdec jako by peníze ani neviděl. Opatrně zvedl zažloutlý výstřižek, vytáhl z náprsní kapsy brýle, usadil je na orlí nos a začal číst. Po chvíli si brýle sundal a i s výstřižkem je vrátil do kapsy. „Významný muž. No dobře. Co to bude? Nekróza kostí? Tuberkulóza? Rakovina mozku nebo střev? Syfilis? Lepra? Dokážu vše, mohu u něj vyvolat nachlazení nebo mu proměnit klouby v písek a zaplavit kůži rakovinovými vředy. Jsem chodící encyklopedií chorob, pane Stuyvesante.“

Cornelius při výčtu nemocí sklonil hlavu. „Všechno.“

„Chápu.“ Harkeness vypadal, že to schvaluje. „Velmi dobře, ale nejprve musím vědět…“

„Ano?“ zeptal se váhavě Cornelius. Na zátylku se mu naježily vlasy.

„Proč? Muž jako vy si jistě může vybírat z mnoha zabijáků. Proč ne nůž do zad? Kulka do hlavy? Vy sám jste Hybatel, proč ho tedy nepozvete na balkon, jako je tento, a neshodíte ho dolů? Dokonce by to pak vypadalo jako sebevražda, novináři by z toho udělali pikantní skandál.“

„Jak –,“ vyhrkl Cornelius. Jeho Moc byla tajemstvím. „Já? Mág? Od koho máte tu pomlouvačnou lež?“

Harkeness pokrčil rameny. „Mám zkušené oči, pane Stuyvesante. Nyní odpovězte na moji otázku. Proč je tak nutné, abych toho muže proklel já?“

Cornelius cítil, jak mu tvář rudne vztekem. Nezáleželo na tom, jak hodně je Harkeness mocný, Cornelius Gould Stuyvesant nebude vysvětlovat své motivy žádnému námezdníkovi. Odstrčil se od stolu, vstal a vykřikl: „Proč vy? Protože já ho nechci mrtvého. To je pro někoho jako on příliš laskavý osud. Chci, aby nejdřív trpěl. Chci, aby věděl, že umírá, a chci, aby se modlil ke svému zbytečnému bohu za záchranu, zatímco jeho tělo bude hnít a páchnout a rozpouštět se na nejčernější špínu. Chci, aby to bolelo a aby to bylo ponižující. Chci naplnit jeho plíce hnisem. Chci, aby mu upadly koule a aby chcal oheň! Chci, aby na něj jeho milovaní pohlíželi s odporem a chci, aby to trvalo hodně, hodně dlouho!“

Harkeness přikývl, tvář měl zcela bez výrazu. „To pro vás udělat mohu, ale nejprve se musím zeptat, jakou strašlivou věc ten muž udělal, že si zaslouží takový osud?“

Miliardář se zarazil, zaťal otylé ruce v pěsti. Než pokračoval, ztišil hlas. Tu pomstu plánoval celá léta. Jen čirá nenávist k jeho nepříteli ho přivedla na toto místo. „Vzal mi něco… někoho. Do detailů nezacházejme.“ Cornelius se snažil uklidnit. Nebyl mužem, který by podléhal výbuchům vzteku. „Stačí vám to?“

„Stačí.“

Cornelius si uvědomil, že stojí, ale dodávalo mu to pocit, že má věci víc pod kontrolou, že je ve svém živlu. Ukázal na otevřený kufřík. „Vaše jméno mi poskytl jeden známý. Věřím, že toto je stejná částka, jakou za vaše služby zaplatil on.“ Rockefeller Cornelia varoval, jak drahý Sivý jezdec může být, ale za ty peníze mu to stálo. „Vezměte si to.“

Druhý muž zavrtěl hlavou. „Ne. To si nemyslím.“

„Cože?“ vykřikl Cornelius. Pokouší se z něj vytáhnout víc peněz než z Rockefellera? Ten má ale nervy. „Jak se opovažujete!“

Harkeness se v křesle opřel, potáhl z doutníku. Na okamžik ho vytáhl z pusy a chladně se usmál. „Já nechci vaše peníze, pane Stuyvesante. Chci něco jiného.“

Cornelius se zachvěl. Samozřejmě slyšel i ty podivnější historky o Sivých jezdcích, nejvzácnějších Aktivních, ale nepřikládal jim žádný význam. Byl mužem vědy, ne pověr. Jistě, sám vládl magií, to dnes v omezené míře dokázal každý stý Američan, ale to neznamenalo, že chápal, jak funguje. Jen jeden z tisíce měl přístup k větší Moci a byl skutečným Aktivním, něčím vzácným a silným, zvláštností mezi zvláštními lidmi. Váhavě se zeptal: „Vy… chcete… mou duši?“

Tentokrát se Harkeness zasmál upřímně, málem spolknul svůj doutník. „Tohle bylo vážně vtipné! Vypadám jako spiritualista? Určitě nejsem ďábel, pane Stuyvesante. Nejsem si ani jistý, zda v podobné nesmysly věřím. Co bych s vaší duší dělal, kdybych ji měl?“

Ulevilo se mu. Cornelius si nebyl zcela jistý, zda duši má, ale nechtěl by ji prodat muži jako Harkeness. „Já nevím,“ zaváhal Cornelius. „Jen jsem myslel…“

Harkeness se stále usmíval. „Ne, nic tak mysteriózního. Žádám o pouhou laskavost.“

Při tom se Cornelius zarazil. „Laskavost?“

Harkeness se přestal smát. „Ano, laskavost. Ne dnes, ale někdy v budoucnu se vám ozvu a požádám vás o laskavost. Vy si vzpomenete na práci, kterou jsem pro vás udělal, a bez váhání a otázek mi vyhovíte. Rozumíte, jak to myslím?“

„Jaký druh laskavosti?“

Sivý jezdec pokrčil rameny. „To zatím nevím. Vím však, že pokud ten čas nadejde a vy nedostojíte naší dohodě, budu velmi zklamán.“

Cornelius Gould Stuyvesant nebyl muž, kterého by bylo snadné zastrašit, ale Sivý jezdec ho děsil. Hrozba nebyla vyřčena přímo, ale kdo by chtěl podvést někoho jako on? Průmyslník kvůli té děsivé absurdní nabídce málem odešel, ale svou pomstu plánoval příliš dlouho na to, aby se jí teď vzdal. Pokud ta laskavost bude příliš velká, Cornelius vždy bude mít i další možnosti. Harkeness byl smrtící, ale ne nesmrtelný. Nebude to poprvé, co by využil vraha, aby ho vyvázal z nevýhodného kontraktu.

„Dobře tedy,“ řekl Cornelius. „Dohodnuto. Kdy onemocní?“

Harkeness zavřel na pár vteřin oči, jako by přemýšlel nad obtížnou otázkou. „Už se stalo,“ řekl, když oči znovu otevřel. „Isaiah váš vyprovodí.“

Isaiah se o pár minut později připojil ke svému zaměstnavateli na balkoně. Harkeness se vrátil k obdivování výhledu. „Dokázal jsi ho Přečíst?“

„Je velmi inteligentní. Musel jsem postupovat opatrně, jinak by to poznal. Má ošklivý zlozvyk křičet své myšlenky, když se rozčílí.“ Sluha se opřel o betonovou zeď a založil ruce. „Dokonce si myslel, že bych mohl být Pochodeň. Věřil bys tomu?“

Harkeness se zasmál, věděl, že Isaiah je mnohem nebezpečnější než lidský plamenomet. „Byl upřímný?“

„Většinou. Toho muže absolutně nenávidí.“

„Za to, co mu udělal? Choval by ses jinak?“

„Stuyvesant je naprosto bezohledný.“ Isaiah zněl znechuceně.

Stejně jako já, pomyslel si Harkeness, plně si uvědomoval, že Isaiah to zachytí stejně snadno jako rádio silný signál. „Nedostaneš se na tak vysokou pozici, když nejsi nebezpečný. Budu ho muset proklít rychle. Smluvení schůzky by mělo být snadné. Stuyvesant teď bude očekávat okamžité výsledky.“

Isaiah se odstrčil od zdi a vzal ze stolu jeden doutník. „Líbilo se mi to malé představení, jak jsi zavřel oči a jen si přál, aby někdo zemřel. Skvělé divadlo.“

I on měl samozřejmě své hranice. Bude se toho muže muset přímo dotknout a pak neustále používat svou Moc, aby nemoc odolala péči Ranhojičů, a Harkeness věděl, že je ten muž bude mít. Bude to extrémně vyčerpávající úkol. „Když to Stuyvesanta udrží v nejistotě…“ Harkeness pokrčil rameny. „Ale to nové jméno se mi líbí. Sedne mi.“

Isaiah odřízl konec kubánského doutníku a zpaměti zacitoval: „A z kruhu těch čtyř bytostí jsem slyšel hlas a hle, kůň sinavý, a jméno jeho jezdce bylo Smrt…“

„A svět mrtvých zůstával za ním,“ dokončil s úsměvem Harkeness. „Příhodné…“

„Pokud ho požádáš o příliš velkou laskavost, nechá tě zabít.“

To Harkeness předpokládal. „Může to zkusit. Nebyl by první.“

„Ten muž má fóbii z nemocí. Málem ho zabila španělská chřipka, když se tudy prohnala, a od té doby má strach,“ řekl Isaiah, než si zapálil doutník. „Bojí se tě.“

„Dobře,“ zabručel Sivý jezdec, zatímco sledoval lidi dole. Hemžili se jako mravenci, ignorantská titěrná stvoření neznalá pravdy o světě, ve kterém žijí. Kancléř se chystal svět změnit, ať už se to těm mravencům líbí, nebo ne, a to znamenalo válku. Mnoho mravenců bude zašlápnuto, ale to byla prostě smůla. Bylo nemilé narodit se jako mravenec. „To by měl…“

BILLINGS, MONTANA

Každý den byl stejný. Každý vězeň v Křídle speciálních vězňů Rockvillské státní věznice měl stejný rozvrh. Spal. Pracoval. Vrátil se do klece. Spal. Pracoval. Vrátil se do klece. A pořád dokola, dokud si neodkroutil svůj trest.

Práce znamenala rozbíjení kamenů. Obyčejné vězně posílali do pracovních čet, které využívali starostové, co se snažili snížit městský rozpočet. Ti pracovali venku. Odsouzenci ve Speciálním křídle rozbíjeli kameny v obrovském kamenolomu. Některým dokonce přidělili nástroje. Jméno věznice byla jen shoda náhod^1.

Jeden z vězňů v rozbíjení kamenů vynikal. Odváděl dobrou práci, protože on byl dobrý ve všem, do čeho se pustil. Nejprve byl dobrým vojákem ve válce a teď dobře rozbíjel kameny. Měl to prostě v povaze. Když na něco soustředil svou pozornost, nedokázal se zastavit. Byl stejně konstantní jako gravitace. Za pouhý rok se stal nejlepším lamačem kamení v historii Rockvillské státní věznice.

Občas došlo k potyčce s ostatními vězni, protože se báli, že v porovnání s ním vypadají jako flákači, ale i na tomto místě určeném k zadržování zločinců, kteří měli všechny možné magické dary, měla většina dost rozumu, aby tohohle vězně neotravovala. Když prvních pár vynesli v pytli, zbytek pochopil, že on si chce jen odsedět svůj trest. Čas od času se nějaký nováček chtěl předvést se svou Mocí, vězně vyzval a skončil v pytli.

Dozorce ho z násilností nevinil. Znal lidi, které měl na starost, a věděl, že se vězeň jen bránil. Protože pomáhal splnit štěrkovou kvótu a zbavil Speciální křídlo většiny nebezpečných a problémových mužů, dozorce si ho dokonce postupně oblíbil. Přečetl si jeho záznamy a začal ho respektovat za to, co dokázal, než se dopustil svého zločinu. Byl to první vězeň ze Speciálního křídla, kterému dovolili navštěvovat velmi dobře zásobenou, ale jinak velmi zaprášenou, vězeňskou knihovnu.

Vězňův rozvrh se změnil. Spánek. Práce. Čtení. Spánek. Práce. Čtení. Teď mu čas ubíhal rychleji. Přečetl knihy největších myslitelů současnosti. Četl klasiku. Začal si pokládat otázky ohledně své Moci. Proč jeho Moc funguje tak, jak funguje? Co ho odlišuje od ostatních lidí? Proč může dělat věci, které dělá? Vzhledem k povaze svého specifického nadání začal s Newtonem, pak přešel k Einsteinovi, Bohrovi a Heisenbergovi a dalším vědcům, kteří se zabývali vědou spojenou s jeho magií. A když vyčerpal vědecké knihy, obrátil se k filozofickým úvahám o podstatě magie, záhadě, odkud tak náhle přišla, a její krátké historii. Přečetl Darwina, Schumana, Kelsera, Reeda a Spenglera. Když s nimi skončil, přečetl i všechny zbývající knihy.

Začal experimentovat se svou Mocí. Propašoval do své cely kousky kamene, aby si s nimi mohl hrát. Sáhl hluboko do sebe, zkoušel to se stejným tvrdohlavým odhodláním, které z něj udělalo nejlepšího lamače kamene, a když ho unavily pokusy s kameny, začal experimentovat na vlastním těle. Nakonec mu ty hodiny pokusů a sebepozorování umožnily zjistit o magii věci, které znalo jen velmi málo lidí.

Ale on si to nechal pro sebe.

A pak za ním jednoho dne přišel dozorce s nabídkou…

KAPITOLA 1

Jen v Evropě nyní máme tisíc potvrzených případů osob s tzv. magickými schopnostmi. Na fakultě došlo k hrozné hádce ohledně vhodného označení pro tyto jedince. Padly tam všechny myslitelné latinské fráze. Profesor Gerard dokonce navrhl Grimnoir, kombinaci starého francouzského grimoire, knihy kouzel, a noir, tedy černý, kvůli zdůraznění tajemnosti, protože původ zmíněných Mocí zůstává záhadou. Vysmáli se mu. Já osobně jsem navrhoval nazývat je kouzelníky, ale moje vážené kolegy jen z pouhé představy, že by za hranicí vědy mohla existovat skutečná magie, málem ranila mrtvice.

Dr. L. Fulci,

profesor přírodních věd na univerzitě v Bernu,
osobní deník, 1852

O TŘI ROKY POZDĚJI

SPRINGFIELD, ILLINOIS

Bylo tu dvacet místních poldů, deset od státní policie a půl tuctu agentů z Úřadu pro vyšetřování^2a všichni byli po zuby ozbrojení. Jake Sullivan to schvaloval. Purvis se s tím tentokrát nepáral. Delilah Jonesová dneska skončí.

Hlavní vyšetřovatel přecházel sem a tam před skupinou shromážděnou ve skladišti. „Neváhejte. Nikdo z vás nesmí zaváhat ani na vteřinu. Je to žena, ale nesmíte ji podceňovat. Vyloupila dvacet bank ve čtyřech státech a zabila pět lidí.“ Odmlčel se jen na tak dlouho, aby palcem ukázal na své muže. „Když ji uvidíte, nic nedělejte, dokud vám já nebo agent Cowley neřekneme.“

Druhý muž zvedl ruku. Sam Cowley^3nosil levný oblek, ale jeho samopal Thompson M1928 byl pečlivě udržovaný. Sullivan věděl, že tenhle chlap má správně seřazené priority, tentokrát bude alespoň pracovat se zkušeným týmem.

Na zdi byl připíchnutý zatykač. Sullivan znal Delilah z New Orleans. Byla to kočka, pěkná na pohled. Musel uznat, že perokresba je skutečně realistická na rozdíl od starého zatykače, kde ji kvůli dramatickému efektu zošklivili. Na kreslířovu obranu by ale někdo, kdo vám dokáže zlámat všechny kosti v těle, měl vypadat děsivě.

„Kolik chlapů má v gangu?“ zeptal se jeden z místních.

Melvin Purvis chvíli mlčel. „Žádný gang nečekám. Jen ji.“

Místnost utichla. Obvykle není zapotřebí sedmatřiceti chlapů s puškami a brokovnicemi, aby dostali jednu osamělou ženu, i kdyby šlo o bankovní lupičku. Ve stejnou chvíli jim všem došlo, co to znamená, ale nikdo se to neodvážil říct. Nakonec jeden z místních pomalu zvedl ruku. „Má teda hodně velkou Moc?“

„Ano, McKee, to má,“ odpověděl mu Purvis. „Je to Rváčka a je Aktivní. Možná ta nejtvrdší, o jaké jsem kdy slyšel.“ McKee sklonil ruku. Moře modrých a hnědých uniforem si vyměňovalo pohledy, mumlali a kleli. „Jo, jo, já vím. Poslouchejte, chlapi, když jsem sem přijel, žádal jsem vaše šéfy o drsňáky. Vím, že tomu chcete všichni dostát, ale jestli chce někdo odejít, nemá se za co stydět.“

„Proto je tu on?“ zeptal se McKee, který se stal jakýmsi nezvoleným vůdcem uniformovaných, a ukázal na Sullivana, jenž se vzadu v místnosti snažil vypadat co nejnenápadněji.

„On je tu se mnou,“ odpověděl mu Purvis. „Necháme Sullivana dělat jeho práci a nikdo z vás si nebude muset lámat hlavu s malou slečinkou, co po vás může hodit autem.“

„Je to vrah,“ poznamenal McKee.

„Bylo to zabití,“ opravil ho Sullivan. Do této chvíle nemluvil. „A odseděl jsem si to. J. Edgar Hoover řekl, že jsem napravenej.“

Žádné další otázky nenásledovaly. Někdo si odkašlal. Purvis založil ruce a čekal, dokud nenapočítal do deseti. Nikdo se nezvedl a neodešel. „Dobře. Pokusíme se ji zajmout živou. Moji muži a Sullivan půjdou jako první. Zbytek se bude držet stranou a postará se, aby se nám tam nemotali čumilové. Nikdo nevystřelí, dokud nezačne být Aktivní.“

„Pak by bylo lepší neminout,“ poradil jim agent Cowley.

Měli vyrazit za pár minut a Sullivan v místnosti cítil nervozitu, vzrušení a napětí. Trochu mu to připomínalo Velkou válku, těch pár příšerných vteřin, než pískne píšťalka a oni vyskočí z relativního bezpečí bahnitého zákopu a poběží s křikem vstříc palbě z Maximů, ostnatému drátu a kaiserovým zombiím.

* * *

Jakeu Sullivanovi zavolali z Washingtonu před dvěma týdny a řekli mu, aby se hlásil u zvláštního agenta Melvina Purvise v Chicagu. Úkol přišel ve správnou chvíli. Jeho obvyklá práce soukromého očka vázla a smrskla se na občasné poskytování ochrany, kdy končil jako jeden ze svalovců před stávkujícími dělníky. Nelíbilo se mu to, ale být výjimečný mu dluhy nezaplatí. Alespoň nemusel nikomu ubližovat. Jeho reputace stačila, aby stávkující zachovávali klid. Nikdo si nechtěl zahrávat se Zvedákem, zvlášť ne s takovým, co seděl v Rockville.

Vláda zřídka platila slušně, ale důležitější bylo, že šlo o poslední z pěti úkolů, ke kterým se upsal za své předčasné propuštění. Dozorce apeloval na jeho vlastenectví, když mu nabídku předával, řekl Sullivanovi, že dostává šanci znovu sloužit své vlasti. To ho pobavilo, protože on v tu chvíli toužil po jediném, a to vypadnout z té pekelné díry. Své vlasti už jednou sloužil a měl jizvy, co to dokazovaly.

Jak se předem dohodli, každý mág, při jehož zatčení asistoval, byl vrah. Některých zásad se Jake nehodlal vzdát.

Ani tahle Aktivní nebyla jiná, i když ho překvapilo, že ji zná. Když uslyšel jméno cíle a zločiny, kterých se dopustila, šokovalo ho to. Sullivan si nedokázal představit Delilah jako chladnokrevnou vražedkyni, ale lidé se za šest let hodně změní. Stejně jako on.

Sullivan seděl na nepohodlném zadním sedadle fordu, zatímco sledovali další vzducholoď plující ke stanici. Purvis a Cowley si zabrali přední sedadla. Silně pršelo, z chodníku se zvedala mlha a vytvářela svatozáře kolem všech pouličních lamp.

„To by měla být ona,“ řekl od volantu Cowley. Thompson měl položený vedle sedadla, rytmicky poklepával na dřevěnou pažbu.

„Informátor tvrdil, že dorazí ve čtvrt na devět.“ Purvis zkontroloval hodinky. „Musí mít zpoždění kvůli počasí.“

Informátor? „Takže tak jste ji našli.“ Sullivana to nepřekvapilo. I jeho před lety napráskali. „Mělo mě to napadnout.“

„Nelíbí se mi to,“ řekl Cowley. „Je tu moc lidí, kdyby začala bejt Aktivní. Lepší by bylo sledovat ji na klidnější flek.“

„O tom už jsme mluvili. Nemůžeme riskovat, že ji ztratíme. Měla by tu vzít práci pro Torriovy. Chceš, aby někdo jako ona dělal pro Šílenýho Lennyho?“

Sullivan jen poslouchal. Strategie nebyla jeho parketa. On prostě dělal, co se mu řeklo. Nikdo nečekal, že Zvedák bude chytrý, proto Jake zjistil, že bude mít mnohem jednodušší život, když bude držet jazyk za zuby, ale být to na něm, přiklonil by se ke Cowleyho plánu. Mágové už tak dostávali zabrat kvůli pár černým ovcím. Poslední věc, kterou potřebovali, byly novinové články o Rváčce, která na veřejnosti utrhla hlavu pár federálům.

„Jsi připravený, Sullivane?“ zeptal se Purvis, když otevřel svoje dveře do lijáku.

„Jo,“ zabručel. „Tohle je naposled, nezapomínej. Tak zněla dohoda. Potom jsem svobodnej člověk. Budu patřit jen sám sobě.“

„To rozhodnutí není na mně,“ odpověděl agent, než vystoupil. Dveře za sebou zabouchl. Ostatní policisté v ulici si všimli, že se objevil Purvis, a vystoupili ze svých aut taky.

„Raději by měl ty ostrostřelce držet pevně na vodítku, jinak by se to mohlo ošklivě zvrtnout,“ zabručel Sullivan, když z kabátu vytáhl krabičku cigaret. „Máš oheň, Same?“

„Ty víš, že já ho mám vždycky, Sullivane.“ Cowley se otočil a luskl prsty. Na špičce palce se objevil plamínek. „Sedne, že se mě Bůh rozhodne obdarovat malou troškou Moci a dá mi magickej zapalovač, i když nekouřím.“ Uchechtl se. Cowley vyznával nějakou víru, co zakazovala kouření, zvláštní kombinace pro Pochodeň.

Sullivan si zapálil cigaretu. „Ironie.“ Dlouze potáhl. Sullivan měl agenta rád. Cowley byl přátelský a vyhýbal se světlu reflektorů stejně vytrvale, jako je Purvis vyhledával. Už spolu dřív pracovali a Sullivan věděl, že na agenta je spolehnutí. „Víš, měl by sis raději dávat bacha, aby tě při tom neviděl tvůj šéf. Slyšel jsem, že J. Edgar nemá magii v lásce.“

„To spousta lidí.“ Cowley se otočil a otevřel dveře. „Měli bychom jít.“ Vylezl ven, Thompsona si vzal s sebou.

Sullivan si povzdechl. Cowley byl nejslabší typ mága, jen s jiskrou přirozené Moci, ale i to stačilo, aby mu to v jistých kruzích zničilo kariéru. Stáhl si klobouk do čela a připravil se, cítil Moc nashromážděnou ve své hrudi. Bylo zapotřebí spousty praxe, aby jí dokázal nashromáždit tolik a stále ji mít pod kontrolou. Nepatrnou část z ní aktivoval a ucítil změnu ve svém těle. Okolní svět jako by se na okamžik protáhl. Pružiny ve fordu zaskřípaly. Zapraskal klouby, opatrně zkontroloval tah okolní gravitace.

S cigaretou visící na spodním rtu otevřel dveře a pomalu se vysoukal ze zadního sedadla. Jake Sullivan byl velký chlap a používal velkou pušku. Natáhl se a vyprostil ze zadního sedadla dlouhé pouzdro. Černý plátěný pytel byl obrovský, nechal ho houpat v jedné ruce.

Cowley se na něj podíval, na fedoru se mu řinul déšť, a ukázal na pouzdro. „Nechápu, proč se s tím taháš.“

Sullivan naposledy potáhl, než cigaretu zahodil do louže. „Jestli si dobře vzpomínám, v Detroitu ti zachránil život.“

„Pravda, ale musí vážit nejmíň tunu.“

„Pro mě ne,“ řekl Sullivan, když sáhl do pouzdra, chytil kulomet Lewis za pažbu a vytáhl ho ven. Třináct kilo vážící zbraň nebyla problém pro někoho, kdo uměl ovlivňovat gravitaci. Pro něj byla lehká jako pírko a mohl se s ní ohánět jako se vzduchovkou.

„Sakra, to je sloupek od plotu?“ zeptal se Purvis, on sám měl Browning Auto-5 se zkrácenou hlavní. „Dej to zpátky. Tohle je zatčení, ne válka.“

„Vy Delilah neznáte.“ Sullivan si přehodil popruh přes hlavu a rameno, aby mu masivní kulomet visel u pasu. Nebyl dvakrát nenápadný, ale jeho předčasné propuštění mu nařizovalo pomáhat při zatýkání Aktivních vrahů, o taktnosti tam nepadlo ani slovo. „Víte, Purvisi, nikdy jsem se nedostal do přestřelky, po který bych si musel vyčítat, že jsem si sakra nepřines další munici.“

„Dej to pryč, Sullivane. To je rozkaz. Mám tu spoustu chlapů, co můžou střílet, a jen jednoho, co umí dělat to –,“ zamával rukama jako špatný kouzelník v kabaretu, „– co děláš ty.“

„Kdes tu obludu vůbec sehnal?“ zajímalo Cowleyho.

„Bleší trh,“ odpověděl Sullivan, když sundal popruh mocného Lewise a vrátil ho do pouzdra. U Rooseveltových Prvních dobrovolníků nafasovali všichni Usměrňovači těžké zbraně. Z Francie si přivezl spoustu suvenýrů, včetně šrapnelu, co mu dodnes vězel v těle. Sice si nemohl vzít Lewise, ale stále měl u pasu svou automatickou pětačtyřicítku. Magie byla skvělá, ale spousta problémů se dala rychleji vyřešit postaru a Jake se považoval za praktického člověka.

„Prostě dělej svoji práci, o tvoje bezpečí se postaráme my,“ slíbil mu Purvis. „Chci, aby to proběhlo hladce. Ty nám ji jen připravíš.“

Purvis alespoň působil jako agent, kterému víc záleží na efektivnosti než fotce v novinách, na rozdíl od toho fiaska v Detroitu před šesti měsíci. „Jo, jasně,“ zabručel, šoupnul pouzdro zpátky do fordu. Dveřmi práskl silněji, než musel. „Víte, agente Purvisi, já Delilah dobře znám. Ta dáma má tuhej kořínek. Není ten typ, co prodá kůži lacino, a jsem si sakra jistej, že to s ní nepůjde hladce. Je to bojovnice, jen bych do ní nikdy neřekl, že bude i vrah.“

„Viděl jsi stejnou složku jako já. Mám tu pět mrtvol, co tvrdí opak. Zlomené vazy, jedna čistě utržená ruka.“ Purvis se zamračil. „Mám svoje rozkazy. Zajmeme ji živou… Ale já mám větší strach o bezpečí těch kluků než o svoje rozkazy. Rozumíme si, Zvedáku?“

Sullivan dával přednost uctivějšímu, i když delšímu oslovení Gravitační usměrňovač. Zvedák se říkalo Pasivním, které v továrnách zaměstnávali jako živé vysokozdvižné vozíky. Zachvěl se, když mu za límec natekla studená voda. Prostě chtěl odvést svou poslední fušku a setřást ze zad lidi od vlády. „Já vám rozumím, agente Purvisi.“ Po silnici se neblížily žádné reflektory, tak ji přešel, jeho velké boty čvachtaly v kalužích. Šest federálů ho následovalo.

Klínu podobná vzducholoď pomalu klesala mezi věžemi. Ve špatném počasí to trvalo déle a tahle vzducholoď byla jen šedesát metrů dlouhý hybrid, takže si s ní vítr viditelně pohazoval. Springfieldská stanice vzducholodí byla relativně malá, nemohla se rovnat zastřešenému monstru, co stavěli v Chicagu.

Pozemní personál v dešti chytal bezpečnostní lana. Jeden muž je z věže kočíroval tlampačem, pravděpodobně to byl Jiskřič, který odkláněl blesky a statickou elektřinu. Staral se tak o bezpečí lidí na konci kabelů, ale mágy jako on v novinách nikdy nechválili. Ne, všichni věděli, že Hearsta^4nezajímají dělníci s Mocí. On plýtval inkoustem jen na lidi jako Delilah. Nebo já, pomyslel si Sullivan, protože jsme potížisti. Ale pak potřásl hlavou a vrátil se k úkolu před sebou.

Spolu s muži z Úřadu pro vyšetřování se schoval pod stříškou u vchodu do čekárny. Skrz vitrínu viděl pěknou místnost s mozaikovou podlahou, stěny samé sklo a mosaz, spousta dřevěných a železných lavic pro cestující. Čekalo tam jen pár lidí. Purvis nechal dva chlapy venku a ostatní odešli z deště do suchého pohodlí čekárny.

Výtah byl dobře viditelný. Sullivanovi došlo, že pasažéry uvidí dřív, než si oni všimnou jich. To se bude hodit. Zaměstnanec United Blimp & Freight zahlédl zbraně, ale Purvis mu ukázal odznak a poslal ho pryč. Federálové začali co nejrychleji vyhánět lidi na déšť, Purvis jednoho poslal zkontrolovat, jestli někdo nečeká na schodišti. Uniformovaní policisté hlídali venku mimo dohled pro případ, že by jim Delilah proklouzla nebo použila svou Moc a probojovala se skrz.

Většina zaměstnanců UBF netušila, co se děje, ale zpráva se šířila dost rychle. Sullivan stál zády k zrcadlové stěně. Věž byla třípatrová, což znamenalo spoustu schodů. Delilah pravděpodobně sjede výtahem, obzvlášť pokud bude mít zavazadlo. Ze své pozice mohl kontrolovat obojí.

Všechno tu bylo nablýskané a plné zrcadel – byla dokonce i na stropě –, ale štědrý rozpočet UBF po nedávném ekonomickém propadu silně osekali a celé místo působilo trochu ponuře. Dvacátá léta zažila velký ekonomický rozmach, Sullivan však většinu těch šťastných dní strávil ve vězení. Noviny dnes psaly o hospodářské depresi, ale v porovnání s Rockville Jakeovi celý vnější svět připadal sakra příjemný.

Kabina vzducholodě vydala podivný cvakavý zvuk, když se připojila k přistávací plošině nad střechou. Sullivan zavřel oči a použil špetku Moci, aby ohmatal okolní svět. Obrovský zásobník hélia působil nepřirozeně, protože bylo lehčí než vzduch, to mu Usměrňování trochu zkomplikuje. Bude to muset kompenzovat. Měl Delilah zatknout, ne ji rozmáznout na červenou kaši.

Necelých pět minut po přistání vzducholodě sjel dolů výtah s první várkou pasažérů. UBF byla ukázkově efektivní. Jak tvrdily jejich reklamy, šlo o pohodlné cestování. Agenti zpozorněli, ale přijelo jen pár pasažérů, ani stopy po Delilah, a zaměstnanec UBF tlačící vozík s kufry. Cestující se trochu potáceli, ale to se dalo čekat, protože let v bouři nebyl nic příjemného. Dva federálové zamávali odznaky a seběhli se ke kabině dřív, než mohl člověk od UBF otevřít dveře. Vyháněli pasažéry ven, zatímco Cowley odchytil kluka od UBF a ukázal mu zatykač. Kluk rychle přikyvoval a Purvis se usmál. „Máme ji.“

Cowley se vrátil. „Má červené šaty, černý klobouk a černou kožešinu a čeká ve frontě na další výtah.“

Mříž výtahu se zavřela, kabina se s rachocením zvedla a Sullivan si všiml stínu, co se pohyboval nahoře na schodišti. Šedá postava tam jednu vteřinu byla, ale když se na to místo zadíval, zmizela. „Zdá se mi, že nahoře někdo je,“ řekl a ukázal prstem.

„Hollisi, Michaelsi, zkontrolujte schody,“ rozkázal Purvis a dva muži se zbraněmi okamžitě vyběhli po schodišti s bronzovým zábradlím. Na okamžik zmizeli z dohledu, stále však bylo slyšet jejich kroky. Velící agent se otočil k výtahu, nervózně pohupoval brokovnicí. „Myslel jsem, že tam už jsme to vyčistili,“ zamumlal.

„Nikdo tu není,“ zavolal jeden z federálů na schodišti.

Výtah sjížděl dolů. Sullivan byl připravený. Musel postupovat opatrně. Nechtěl ublížit ostatním pasažérům. Pokud tam bude někdo se špatným srdcem nebo křehkými kostmi, mohl by je snadno omylem zranit. Nejbezpečnější pro civlisty by bylo, kdyby se dostal co nejblíž, ale přiblížit se na dosah ke Rváčce by byl pitomý tah.

No, tak jsem asi pitomec. Stáhnul si fedoru do čela, strčil ruce do kapes kabátu a šel k výtahu. Až se otevřou dveře, bude se tam poflakovat, jako by čekal na jízdu nahoru. S trochou štěstí ho nepozná, dokud nebude příliš pozdě. Jeho nejlepší šancí bylo přemoct ji dřív, než použije svou Moc. Cowley a Purvis ho nechali jít. Spolupracovali spolu už dost dlouho, aby věděli, že Sullivan je profík.

Objevil se výtah a Sullivan si přes dveře prohlédl pasažéry. Čtyři lidé, další vozík s kufry a ona. Delilah Jonesová stála vepředu, drobná žena s jemnými dlaněmi položenými na úchvatných bocích, netrpělivě poklepávala botou na vysokém podpatku. Jake mohl chvíli obdivovat její nohy, než musel sklonit hlavu. Pořád je to kočka.

Krátce po válce se setkali v New Orleans, jen pár let před tím, než skončil za mřížemi. Tehdy byla jen malá kasařka, která používala svou Moc jako otvírák na levné trezory, a Jake byl idealistický idiot, věřil tehdy, že lidé jako on můžou ze světa udělat lepší místo. Byli si blízcí, možná mezi nimi bylo i něco výjimečného, ale Jake Sullivan už žádné přátele neměl. O to se postaral jeho pobyt ve Speciálním křídle Rockvillské státní věznice. Teď měl jen práci.

Jeden z mužů uvnitř zvedl mříž a ostatní pomalu vystupovali. Jake sáhl do svého nitra a ucítil Moc. Realita vybledla v základní prvky. Jeho okolí nyní tvořila hmota, hustota a gravitace. Moc začala proudit, když přinutil Zemi zesílit svůj tah kolem postavy Delilah Jonesové. Selektivní zvýšení gravitace bylo jednou z nejnáročnějších věcí, které dokázal. Žádalo si to spoustu soustředění a Moci, ale bylo to sakra efektivní. Nebylo to pouhé vypuštění Moci, jako když odlehčoval něco těžkého, tady šlo spíš o delikátní operaci. Znemožní jí pohyb, nehledě na její sílu, a za pár vteřin jí odřízne přívod krve do mozku a omráčí ji. Příliš málo a její Moc ji z toho dostane, příliš hodně a zabije ji, ale Sullivan byl nejlepší Usměrňovač v oboru. Ani si nevšimne, co se jí stalo.

Ozvaly se výkřiky a střelba. Sullivanovo soustředění polevilo, jen trošku, a skutečný svět se okamžitě nahrnul zpátky. Moc, kterou shromáždil, mu proklouzla mezi prsty a mříž výtahu se vyrvala z úchytů a narazila do podlahy, když ji strhla desetinásobná gravitace. Pasažér zaječel, když mu rozdrtila chodidlo, ze špičky boty vystříkla krev. „Promiň, kámo.“ Sullivan se otočil a uviděl jednoho federála padajícího ze schodů, pak za ním skočil šedý stín a srazil Cowleyho a Purvise k zemi. „A do hajzlu,“ zabručel Sullivan a obrátil se zpátky právě včas, aby na něj mohla Delilah upřít své krásné zelené oči.

„Ty ses mě pokusil rozmáčknout, Zvedáku!“ vykřikla, v očích jí zajiskřilo, když zažehla svou Moc. Popadla mohutného chlapa za kravatu a snadno ho zvedla z podlahy, i když byl o dobrých třicet centimetrů vyšší. Kravata se stáhla a škrtila ho, jak tam visel, a ona si konečně mohla útočníka pořádně prohlédnout. „ Ty! Jake Sullivan osobně. Už je to dlouho.“

Odhodila ho. Přeletěl celou čekárnu. Jeho Moc instinktivně zaplála a od stěny se odrazil stejně měkce jako od polštáře. Jake se vrátil ke své obvyklé váze, jen co se jeho boty dotkly podlahy. Uvolnil si levnou kravatu, aby mohl znovu dýchat. „Ahoj, Delilah.“

„Ty mizernej parchante.“ Vystoupila z výtahu a velmi nežensky zapraskala klouby prstů. Ostatní cestující netušili, co se děje, ale pochopili, že tady být nechtějí. Utíkali k východu, s výjimkou toho s rozdrceným chodidlem, který se tam co nejrychleji belhal. Každý normál měl dost rozumu, aby se do podobného boje nepletl. „Slyšela jsem, že je teď z tebe strážce veřejnýho blaha,“ ušklíbla se Delilah.

„Něco takovýho,“ odpověděl. „Lovec odměn.“

„Pokrytče.“

Ozvalo se několik rychlých úderů. Za zády se mu zvedl šedý stín a nabral podobu muže v dlouhém plášti s pendrekem v ruce. Federálové leželi na zemi. Purvis sténal. Muž v šedém opatrně vykročil směrem k Sullivanovi. Byl malý a opálený, se světlou špičatou kozí bradkou a téměř oholenou hlavou. Zvedl svůj klobouk a pomalu si ho znovu nasadil. „Delilah Jonesová?“ zeptal se rychle. Cowley se začal zvedat. Cizinec ho kopl do žeber a poslal agenta zpátky na zem.

„Kdo to chce vědět?“

„Jsem tu, abych vás zachránil,“ prohlásil s německým přízvukem. „Před ním.“ Kývl směrem k Sullivanovi. „Bez urážky, Mein Herr.“

„K žádný nedošlo, ale uvědomuješ si, Fritzi, že ti teď pořádně nakopu prdel?“ odvětil klidně Jake. Provedl rychlou kontrolu. Většinu Moci měl stále v rezervě a začal ji shromažďovat.

„Kamaráde, já se o sebe umím postarat sama,“ odsekla cizinci Delilah. „Máš v plánu mě zatknout, Jakeu?“

„Jestli se nechci vrátit do basy, tak jo,“ odpověděl Sullivan, těkal pohledem mezi Delilah a novou hrozbou. Delilah byla známá část rovnice, ale ten chlap ne. „Takovej je plán.“

„Smůla,“ řekla, popadla těžký kovový vozík na kufry, zvedla ho, jako by nic nevážil, a hodila ho po něm.

Sullivan se na něj zaměřil a zvýšil jeho hmotnost. Vozík dopadl na podlahu, vyryl brázdu do dlaždic a zastavil se u jeho nohou. Ve stejnou chvíli cizinec zahákl botu pod Purvisovu brokovnici a vykopl ji do vzduchu, hladce ji chytil a namířil na Jakeovu hlavu. Sullivan měl stěží čas Usměrnit, gravitační tah změnil směr a s cizincem to trhlo doleva. Broky neškodně vysklily okno. Znovu ho svou Mocí otočil a přitáhl Němce opačným směrem, poslal ho do horizontálního volného pádu.

Než však mohl narazit do zdi, cizinec se rozmazal, proletěl betonem, jako by to byla jen voda, a zmizel. „Sakra, Přízrak,“ zabručel Sullivan a obrátil svou pozornost k Delilah právě včas, aby ji viděl přebíhat místnost s pěstí namířenou proti jeho obličeji. Přikrčil se a betonová zeď vybuchla v oblaku prachu.

Delilah během těch let dost zrychlila. Sullivan uskočil, když se po něm znovu ohnala. V armádě boxoval, ale s tímhle se to nedalo srovnávat. Proběhl mezi jejími pěstmi a uštědřil jí brutální pravý hák. Klouby prstů zapraskaly bolestí, rozšířila se po kostech dál do trupu, jak do pohybu vložil veškerou svou značnou váhu. Úder byl dost silný, aby složil gorilu.

Zamrkala. „Rozmazals mi make-up.“

Stěží měl čas Usměrnit svou hustotu, než ho praštila do hrudníku. Kvůli zvýšené mase mu pod botami popraskala podlaha, i tak ale po její ráně klouzal tři metry v mračnu rozlámaných dlaždic. Narazil zády do zdi a rozbil zrcadlo, nechal v betonu otisk odpovídající jeho ramenům. Odstoupil od stěny a setřásl ze sebe rozbité sklo.

Tohle by normální Zvedák nedokázal, ale Delilah očividně neměla čas přemýšlet nad filozofickými důsledky. „Bušila jsem do vlaků, co byly měkčí.“ Rváčka se zastavila, zatřásla bolavou rukou. „Naučil ses pár novejch triků!“

„Ty taky,“ pověděl jí a ztěžka dýchal. „Škoda, že je používáš k vraždění nevinnejch lidí.“

„Nevinnejch?“ vyprskla, sklonila se, chytila kovovou lavičku a vyrvala ji z podlahy. „Máš divnou definici nevinnejch.“ Ohnala se po něm lavičkou jako baseballovou pálkou, Sullivan sebou jen taktak seknul na zem, když prosvištěla nad ním.

Odkulil se stranou a zjistil, že se dívá pod šaty Delilah, když zvedala nohu, aby ho zadupala do podlahy. Pokusil se na ni soustředit, Usměrnil a Delilah náhle upadla nahoru . „Ty parch–,“ vykřikla, než narazila do skleněného stropu o šest metrů výš. Sullivan ji tam chvíli držel, ale spálil příliš rychle příliš mnoho svých rezerv a ztratil kontrolu. Gravitace se vrátila do normálu a Delilah spadla s křikem v záplavě rozbitého skla na podlahu.

Musela použít svou vlastní Moc, protože dopadla na zem dost tvrdě, aby kolem ní ve dvoumetrovém kruhu popraskala dlažba, ale okamžitě se zvedla, nezraněná, jen příšerně naštvaná, a oprašovala si šaty. Ztratila svůj kožešinový límec a elegantní klobouk zůstal vězet ve stropě. Delilah si znechuceně prohlížela své potrhané šaty. „Máš vůbec tušení, kolik stály? Jsou z Francie!“

Sullivan pořád ležel na podlaze. „Nesnáším Francii,“ řekl, když z pouzdra na opasku vytáhl pětačtyřicítku.

„Protože když jsi tam byl naposled, musels běhat vedle tanku,“ řekla Delilah a pomalu zvedala ruce. „Není slušný střílet na dámu.“

Odfrkl si. „Ty nejsi dáma a jsi prakticky neprůstřelná, ale tohle místo obklíčilo třicet poldů s puškama a až tak neprůstřelná nejsi.“ Palcem odjistil pistoli a namířil ji Delilah na hruď. Cítil, jak se jeho Moc rozptyluje. Bude chvíli trvat, než jí shromáždí dost k dalšímu použití. Klika, že s sebou vždycky nosil zbraň. „Hádám, že teď budeš muset jít se mnou.“

Snažila se tvářit nevinně a těžce se jí to nedařilo. „No tak, Jakeu, nech mě jít. Kvůli starejm časům. Vynahradím ti to.“

„Lákavý, ale venku jsou poldové. Je konec.“ Pro nás oba.

„Ano, je konec,“ řekl neznámý Němec, když se materializoval a přitiskl Sullivanovi k zátylku hlaveň pistole. „S policií už problémy nebudou. Mí lidé se o to postarali. Nezkoušej žádnou hloupost, Zvedáku. Magie je vždycky pomalejší než kulka.“

Gravitační usměrňovač klidně zvedl svou velkou pětačtyřicítku, zajistil ji a nechal viset na ukazováčku. „Nikdy jsem neměl rád lidi, co procházej skrz zdi. Není to zrovna férový.“

„Život není fér, příteli,“ poučil ho cizinec. Dřevěný pendrek brutálně udeřil do Jakeovy lebky, dost tvrdě, aby obyčejného chlapa omráčil, a složil ho na podlahu.

„Přetáhni ho ještě jednou. Má pěkně tvrdou palici,“ navrhla Delilah. Cizinec poslechl. Poslední, co Sullivan viděl, byly potrhané červené šaty před ním a nesouhlasně se kývající prst.

KAPITOLA 2

Vzdělaný pánové z univerzity se mě ptali, jestli jsem se zmíněnej večer, když jsem omylem připravil o život šerifa Johnsona, spoléhal na Einsteinovu Všeobecnou teorii relativity, nebo zda jsem použil jednoduší Newtonův Univerzální zákon gravitace. Do hajzlu, já nevím. Prostě jsem se naštval a toho sráče rozmáznul. Ale už se ovládám mnohem líp a slibuju, že to už nikdy neudělám.

Jake Sullivan

Slyšení ohledně podmínečného propuštění,
Rockvillská státní věznice, 1928

EL NIDO, KALIFORNIE

Starý portugalský farmář si frustrovaně povzdechl. Stál po kotníky v kravském hnoji, když se kolem prohnala vyděšená holštýnka a rozmetala kravince všemi směry. Na zádech jí seděla jeho adoptivní vnučka a snažila se na ní jet jako na koni.

„Dolů z kráva!“ zakřičel, ale na tom už nezáleželo, protože lidé mají důvod, proč jezdí na koních místo na kravách, a půl tuny hovězího právě uklouzlo a svalilo se na bok. Dívka v poslední chvíli Cestovala, aby si neublížila. Objevila se vedle něj, stále se pohybovala dopředu, její holínky klouzaly v hnoji, dokud se nezastavila.

Byla už vyšší než on, tak si musel stoupnout na špičky, než jí vlepil pohlavek a zakřičel na ni anglicky: „Zlá na krávy? Ty nebýt zlá na krávy!“

„Omlouvám se,“ odpověděla pokorně Faye. „Jen jsem chtěla zjistit, co se stane…“

Farmář jen zavrtěl hlavou. Kdysi dávno to zkusil taky, s podobným výsledkem, ale to teď vědět nemusela. „Vystrašit krávy. Vystrašená kráva nedat tolik mléko. Ne mléko, ne jídlo.“ Doba byla zlá a za mléko jim platili podle množství. Za stodolou stála nádrž na tisíc galonů, a když nebude plná, než přijede mlékař, dostanou od mlékárny méně peněz. Pak budou muset krávy jíst, místo aby je dojili.

Kráva vstala a odběhla pryč, potřásala hlavou a frkala. Podle cedulky v uchu šlo o číslo 155 a ta byla vždycky jako osina v zadku. Ve stodole kopala, takže si to zasloužila. Pořád ho bolela ruka, do které ho při včerejším večerním dojení zase kopla.

„Omlouvám se, dědo,“ zopakovala Faye. „Dávala jsem jim na noc krmení a ona se na mě dívala, jako by mě vyzývala, ať si něco zkusím.“ Každý, kdo ve stodole pracoval, dostal od té panovačné krávy někdy kopytem do ruky. Číslo 155 byla také obzvláště dobrá v močení na vlastní ocas, kterým vás plácala po obličeji, když jste za ni přidřepli, abyste jí nasadili odsávačku. Byla to vzteklá kráva. „Je to hrozná svině.“

Vlepil jí další pohlavek. „Dámy nenadávat.“ Měl nutkání se usmát, ale musel zůstal vážný. „Ty Cestovat na její záda?“

Dívka pokrčila rameny. Za těch posledních pár let hodně vyrostla. Mezi zbytek rodiny moc nezapadala, byla mnohem vyšší, světlejší a hubenější, vlasy měla dlouhé, neustále rozcuchané v barvě mokré slámy. Její portugalština byla lepší než jeho angličtina, většinou se ji o nedělích dařilo odtáhnout do kostela na správnou katolickou mši a na holku dřela opravdu tvrdě. Skoro jako by už nebyla žádná zatracená Okijka, ale princezna festivalu na Azorech z ní taky určitě nebude.

„Nikdy ti neříct, aby ty to nedělat. Ale říkat, aby ty být opatrná,“ pokáral ji.

Naučil ji všechno, co o magii věděl. Učil ji Cestovat jen k věcem, na které vidí, a jak využívat své instinkty, aby se nezranila o různé předměty. Nerad to přiznával, ale už teď byla lepší, než kdy byl on. Dostala se dál a měla pro to lepší cit. Nikdy nepotkal Šedoočko, které by dokázalo nashromáždit tolik Moci jako ona. Byla však stále mladá a tím pádem i nezodpovědná.

„Co když kráva pohnout a tvá noha zůstat v ní? Budu mít dítě s jedna noha. Nejít dojit s jedna noha!“

„Jasně, že to jde. Sehnala bych si stoličku na kolečkách.“

„Ale kdo chtít kráva, ze která trčet noha?“

Faye se nad tím problémem krátce zamyslela. „Cirkus!“

Zasténal. Dívčina hlava prostě nefungovala stejně jako u většiny lidí. „Lidé jako my muset být opatrný. Jedna chyba…“ Zachrčel a zašilhal. Zasmála se. Ona se smála hodně.

Prvních pár měsíců toho moc nenamluvila. Faye byla vždy zvláštní, reagovala na věci, které viděla jenom ona, vrhala divné pohledy a mračila se, a když mluvila, nedávalo to moc smysl, obvykle šlo o první věc, která jí přišla na jazyk. Farmář toho o jejím předchozím životě nikdy moc nezjistil, upřímně řečeno mu to bylo jedno, ale věděl, že musel být mizerný, dokonce i podle mizerných okijských standardů.

Jeho žena Maria, Bůh opatruj její duši, malou okijskou dívku přijala a zamilovala si ji. Když Maria tu zimu zemřela, Faye se dívala na truchlící rodinu, a jemu došlo, že možná až tehdy si uvědomila, že už je jednou z nich. Když Faye usoudila, že mezi ně konečně zapadla, najednou byla samý úsměv a lumpárna. Vyloženě farmu prozářila, a přestože starý farmář každý den tesknil po své mrtvé ženě, díky malé okijské dívce měl stále pro co žít.

Faye byla nejlépe utracených deset babek v jeho životě.

„Jít se mnou, holka, jít nakrmit telata, pak my jít domů.“ Přelezli přes ohradu a seskočili na tvrdou zem dvora. Trápila ho kolena, ale na mléčné farmě byla pořád spousta práce. Faye seskočila s ladnou elegancí mladé slečny, ne jako neohrabané dítě. Nerad to přiznával, ale dospívala. Několik místních portugalských kluků z ostatních rodin už dokonce začalo slídit kolem farmy, ale zatím si drželi bezpečný odstup kvůli jeho drsným pohledům a pověsti.

„Dědo, můžu ti něco říct?“ Po roce mu místo pane Vierro začala říkat dědo. Nevadilo mu to.

„Co, holka? Chtít se přiznat k další plašení krav?“

Pro jednou se nezasmála. To upoutalo jeho pozornost, protože ona byla vážná jen zřídka. Dívčina hlava byla neustále plná všemožných myšlenek, ale dělila se o ně jen málokdy. „Jde o magii. Něco mi na ní nedává smysl.“ To se dalo čekat. Ani on jí pořádně nerozuměl. Jen se ji naučil instinktivně kontrolovat. Většina ostatních takové štěstí neměla. „Učil jsi mě, že mám cítit místo, kam Cestuju…“

„A ty to vždycky dělat, ano?“

„Samozřejmě,“ ohradila se. „Ale nedávno to začalo bejt víc než pocit. Když se hodně snažím, je to jako, já nevím, jako bych viděla místo, kam půjdu. Já nevím, neznám správný slova, abych to dobře vysvětlila. Stane se to jen tehdy, když se hodně moc soustředím.“

Starý farmář zamyšleně přikyvoval. Podle všeho, co se za desetiletí praxe naučil, by to mělo být nemožné. Nic nevidíte, dokud se tam vaše oči skutečně nedostanou. Cestovatel mohl mít nepříjemný pocit, že skáče na špatné místo, a zachránit si tak život, ale ve skutečnosti nic neviděl, dokud na to místo nedorazil. „Nevědět, jak magie fungovat, jen že fungovat. Naučit tě, co vědět, ale to neznamenat, že ty nemoct naučit víc než já.“

Faye vypadala zmatená. „Čím to je, že jen někteří z nás mají magický nadání a že můžeme provozovat jen jeden druh magie? Když máme jednu magii, proč jich nemůžeme mít víc?“

Věděl, že se mýlí. Byla tu minimálně jedna osoba, která vládla víc než jednou Mocí, ale ona byla příliš mladá, aby o něm musela vědět. „Tak to asi Bůh chtít.“

„Co kdyby magie byla něco, co se dá naučit? Kdyby nebyla vrozená? Co kdyby se ji mohli naučit normální lidi, jako z knih, ve škole a tak?“

Směr, kterým se ubíraly její myšlenky, se mu nelíbil. Faye došla ke stejnému předpokladu jako většina lidí, tedy že existuje jen jeden druh magie, ale on věděl, že tu je ještě další. Starý druh, špatný druh. „Méně řečí, víc práce,“ zabručel. „Telata mít hlad.“

Faye si povzdechla. „Ta mají hlad pořád.“

SPRINGFIELD, ILLINOIS

„Sullivane! Seš v pořádku?“

Zamrkal do jasného světla. Hlava mu třeštila, tepalo mu v ní, jako by v jeho mozku kovář bušil do kovadliny. „Ohhh… ten Přízrak mě sejmul pořádně,“ zabručel a zvedl se. Klečel vedle něj Cowley, z nosu mu tekla krev. Sullivan nebyl jediný, na kom se Přízrak vyřádil.

Gravitační usměrňovač si připlácl velkou dlaň k hlavě, vrátila se červená od krve. Pěkně ho uzemnil. Sullivan věděl, že by měl být mimo mnohem déle, ale on strávil spoustu času využíváním Moci k zesílení svého těla. Moc dalších věcí v cele dva a půl krát tři metry bez oken celý den dělat nemohl. „Kudy odešli?“ Sebral z podlahy fedoru a nasadil si ji na hlavu.

Cowley ukázal nahoru.

Vzducholoď. Sullivan vstal. „Jak je na tom Purvis?“

„Přežiju to,“ zavrčel z druhé strany starší agent, levá ruka mu visela ve velmi nepřirozeném úhlu. „Všichni jsou naživu, ale ošklivě zranění. Nevím, kde jsou místní. Měli sem naklusat, jen co uslyšeli střelbu. Měli tu gang Aktivních, Sullivane. Nahoru jich šlo víc. Hybatel srazil kluky, co jsem nechal u dveří. Byla tu i další holka, ale Bůh ví, co dělá ta.“

Sullivan byl zpátky na nohou. Hlava ho bolela, ale všechno vypadalo na svém místě. Netrčely z něj kosti a necrčela z něj krev, mohl skončit mnohem hůř. Zkontroloval svou Moc. Automaticky se vrátila, cítil její váhu v hrudi. Zbyla mu asi polovina toho, co si na dnešní noc připravil. Náhle se ozvalo zařinčení, když se kotvící svorky odtáhly od vzducholodi. „Postarej se o svoje lidi, Melvine. Jdu za nima.“

„Jsou tam minimálně tři Aktivní,“ varoval ho Purvis.

„To je sebevražda,“ přidal se Cowley, mračil se, když zvedal svého Thompsona. „Jdu s tebou.“

Ta odvaha agenta jednoho dne asi zabije, ale Sullivan si toho cenil. „Dobře, jdeme.“ Jeho pětačtyřicítka ležela na zemi, vrátil ji do koženého pouzdra na opasku.

„Kabina se nevrací. Asi nahoře zničili ovládání,“ řekl Cowley. „A dveře do dalšího poschodí jsou ocelový a trochu… pokroucený. Ani se nehnou. Už jsme to zkoušeli – Počkej, Jakeu, co to děláš?“

Sullivan vlezl do výtahové šachty. Nebyl tu žádný žebřík a tvořila ji kovová mříž, po které by se šplhalo hodně těžce. Usměrňovač se zastavil, vytáhl z kabátu kožené rukavice a nasadil si je, než se chytil kývajícího se kabelu uprostřed. Byl příšerně kluzký a Sullivan ho počastoval znechuceným pohledem, když si kvůli němu zničil svou nejlepší košili. Peněz neměl nazbyt. „Nesnaž se držet krok.“

Sáhl do svého nitra a použil trochu Moci. Na ovlivnění vlastního těla jí vždycky potřeboval méně než u ostatních. Možná to byl problém vzdálenosti, tak nebylo potřeba příliš Moci, aby kolem své osoby vyrušil gravitaci. Sullivan se pevně chytil a přitáhl se, vyskočil na kabel a ručkoval, prakticky podél něj letěl. Stačilo pár vteřin a minul první patro.

„Teda… a já dostal magickej zapalovač,“ zabručel dole Cowley.

Proč to vlastně dělám? Ale Sullivan odpověď znal. Měl pár zásad a jednou z nich bylo dokončit, co začal.

Spodek výtahu byl černý od špíny a nashromážděného oleje. Sullivan do něj málem vrazil, tak rychlý byl jeho vzestup. Držel se kabelu jen jednou rukou a zhoupl se, hledal padací dvířka. Našel je, ale když se magicky připravil o svou váhu, nemohl je otevřít. Soustředil se na železné panty. Bylo zapotřebí pořádného soustředění, když najednou využíval Moc dvěma odlišnými směry, sebe nadlehčoval a dveře zatěžoval, aby je panty už neunesly.

Štěstí, že měl šest let praxe…

„Same! Kliď se z cesty!“ zakřičel. Netušil, jestli je agent BI dost šílený a silný, aby ho následoval. „Padá!“

Padací dvířka, teď už otevřená a vážící dvě stě kilo, se utrhla a prosvištěla šachtou. Sullivan jen pro jistotu použil svou Moc a snížil přitažlivost kolem dvířek, aby dopadla s energií papírového draka. Vzdálenost, na kterou se musel natáhnout, narušila jeho soustředění a Sullivan najednou klouzal. Když se vrátil ke své obvyklé váze, stěží se na kluzkém kabelu udržel. Klouzal, málem se pustil, ale pak se povedlo strčit jednu ruku do otvoru ve dně výtahu. Chytil se okraje a s heknutím se vytáhl na koberec v kabině.

Šachta končila v prosklené hale. Cedule UBF varovaly matky, ať na plošině dávají pozor na své děti. Sullivan opatrně postupoval kupředu, rozhlížel se po temné hale. Do skla bušil déšť, blýskalo se. Stáli tam tři zaměstnanci UBF a zbytek cestujících, zírali na vzducholoď, která se zvedala za okny. Delilah mu unikala.

„Hej!“ křikl. „Můžete ji odsud chytit svorkami?“

„Zbláznil ses? Chceš, aby tu zůstali?“ zhrozil se muž v modré uniformě kapitána UBF. „To je můj ptáček, co ho venku kradou, ale ani já si s těmi zrůdami nechci zahrávat! On ohnul dveře jen svým mozkem, synu!“

Sullivan zaklel, když zkusil dveře vedoucí na plošinu. Kovový rám byl zohýbaný, stejně jako schody podle Cowleyho popisu. Ani nevěděl, jaká Moc to způsobila. Jestli to byl Hybatel, tak šlo o nejsilnějšího Aktivního, jakého kdy potkal.

To mu vnuklo nápad. Letecké společnosti najímaly Usměrňovače blesků, jejich bezpečnostní záznamy se díky tomu neskutečně zlepšily, ale on je během války viděl jednat i jako útočné zbraně. „Kdo z vás je Jiskřič?“ zeptal se Sullivan. „Rychle!“

Předstoupil jeden z mladších zaměstnanců UBF. Sullivan si v duchu vlepil pohlavek. Mělo ho to trknout. Na uniformě měl vyšitý velký žlutý blesk. „Dáváme přednost označení Edison,“ řekl škrobeně mladík.

„Jak je libo, kámo. Můžeš je sestřelit z oblohy?“

„Takhle to nefunguje,“ odpověděl rychle. Ostatní se na něj podezřívavě podívali. I kdyby to zvládl, nepřizná to před lidmi, co by mu mohli zařídit padáka. „Samozřejmě, že nemůžu.“

„Za pokus to stálo.“ Vzducholoď stoupala, uvolněné kabely se zmítaly ve větru. „Zakryjte si uši,“ rozkázal Sullivan, když vytáhl svoji zbraň. On se vlastní radou řídit nemohl a po výstřelu mu v nich pořádně zvonilo. Kulka do tlustého skla prorazila díru. Ustoupil a okno vykopl, dával si pozor, aby se nepořezal o ostré okraje, když vyšel na plošinu. Všechno kolem něj bičoval hustý déšť.

Kabina vzducholodi byla deset metrů vysoko a vytrvale stoupala. Mohl na ni vystřelit, ale bylo by to jako střílet na Měsíc. Mohl by do balónu s plynem vyprázdnit celý zásobník a stejně by jim zůstalo dost hélia, aby se dostali až do Kalifornie. Pár děr po kalibru pětačtyřicet toho moc nezmění. Už byli dost daleko od věže, aby mohli bezpečně nahodit motory, vrtule zakašlaly a začaly se otáčet. Krátká klínová křídla se zvedla, stoupání dramaticky zrychlilo. Na váhání nebyl čas. Sullivan udělal tři rychlé kroky, vrhl se přes zábradlí do prázdna a celou dobu čerpal z hlubin své Moci.

Prosvištěl kolem něj bezpečnostní kabel, udeřil ho do hrudi a roztočil, jako by Sullivan nic nevážil, což byla ve skutečnosti téměř pravda. Sevřel rukama kabel, fedora mu spadla a zmizela ve tmě. Sullivan se zašklebil, když mu kovový roh plošiny zachytil nohu, roztrhl kalhoty a zaryl se do lýtka.

Neskutečně to bolelo. Netušil, jak hluboká rána je. Mohl by se pustit a snést se na zem, nebo čekat, omdlít kvůli ztrátě krve a spadnout dolů jako kámen. Ale Sullivan bolest ignoroval, i když mu racionální část mozku opakovala, že je magor, a začal šplhat, šílenou silou se přitahoval po kabelu. Vítr zesílil, když vzducholoď nabrala rychlost, jasná světla Springfieldu blikala pod jeho kopajícíma nohama.

Jak se tam zmítal v dešti, viděl, že kabel končí navijákem v zadní části kabiny. Vedla pod ním lávka a Sullivan se soustředil, aby se k ní dostal. Mrkáním zahnal déšť a slzy na dost dlouho, aby si všiml muže procházejícího po lávce, který šel přímo k navijáku. Sullivan si uvědomoval, že tu je jak kachna zralá na odstřel. Nezbýval mu čas.

Úprava gravitace si žádala Moc. Čím dál s ní musel dosáhnout, tím víc jí potřeboval, a úplné převrácení přitažlivosti spalovalo Moc jako ocelářská pec uhlí, ale neměl na vybranou. Sullivan ze všech sil Usměrnil, pustil kabel a vrátil se k normální váze. Prostor se zdeformoval, když jedna jeho část byla náhle špatná a obrácená. Nahoře se stalo dole a on padal k nebesům, doháněl stoupající vzducholoď.

Muž na lávce byl Přízrak, navíjel kabely, aby je nezasáhl blesk. Zarazil se, všiml si, že je něco špatně, když dešťové kapky před jeho obličejem zpomalily, zastavily se a začaly stoupat. Němec se otočil a Sullivanova masivní pěst ho zasáhla do čelisti.

„Večerka, Hansi,“ řekl Sullivan, vylezl přes zábradlí a v podřepu dopadl na ocelovou lávku. Němec byl mimo, ležel na zádech, jedna noha visela přes okraj. Sullivan k bezvědomému muži přiklekl a prošacoval ho. Žádný průkaz, žádná peněženka, jedinou zajímavou věcí byl zlatý prsten s černým kamenem na pravé ruce. V jeho kabátu Sullivan našel drobnou dvaatřicítku a se zamračením si ji prohlédl. „Evropani…,“ zabručel a nacpal titěrnou pistoli do vlastní kapsy.

Němec zasténal, tak ho Sullivan chytil levačkou za košili a pravačkou ho znovu praštil do obličeje, než ho upustil zpátky na lávku. Ten v nejbližší době nikam neodejde. „Teď jsme si kvit.“

Mohutný chlap tiše odešel po lávce. Okénky viděl, že se v kabinách svítí, což znamenalo, že on je uvidí, ale pro ně to bude dost problém. Uvnitř však nikoho nezahlédl. Vzducholoď se pohybovala znatelně rychleji, vítr kolem něj kvílel, škubal mu kravatou a kabátem. Sullivan se předklonil a bojoval o každý krok, dokud nenašel vstupní dveře a nezapadl dovnitř.

Dveře vedly do dřevem vykládané chodby, která půlila kabinu. Uvnitř to bylo znatelně tišší. Sullivan se zastavil, aby popadl dech, z oblečení mu kapala voda. Ujistil se, že jeho Moc je připravená. Tržná rána na lýtku pálila, nebyla však tak hluboká, jak se prve obával. Krev z ní nestříkala, jen pomalu vytékala, tak si stáhl kravatu a obmotal ji kolem nohy jako provizorní obvaz. Až chytí Delilah, federálové budou nesporně potřebovat další várku jemu podobných. Tasil Colt a pomalu postupoval chodbou, boty tiše skřípaly.

Další dveře byly označené jako Jídelna. Sullivan se přesunul dovnitř. Hranatý prostor vyplňovaly dva bary a přišroubované stolky, nikdo tu nebyl. Na druhém konci byly další dveře a Sullivan vyrazil směrem k nim. Vzducholoď někdo řídil a nacházel se tím směrem. Delilah bude pravděpodobně s ním, a když ji dopadne, bude konečně svobodný.

Na druhé straně dveří se ozvalo zacinkání skla a rána. Sullivan automaticky zvedl zbraň. Za skleněným průzorem se mihla hlava a pak se dveře otevřely.

Byl to mladíček, vytáhlý a hubený, s rozcuchanými hnědými vlasy a tenkým knírkem. Na sobě měl vlněný kabát, žádný klobouk, kravatu si rozvázal. V jedné ruce držel láhev vína a ve druhé vývrtku. Usmíval se a veškerou pozornost upíral k otevření láhve. Alkohol byl samozřejmě nelegální, ale všichni věděli, že osobní vzducholodě mají schované zásoby pro bohaté klienty.

„Nazdar,“ oslovil ho klidně Sullivan. Colt slyšitelně cvakl, když ho odjistil.

Mladík překvapeně vzhlédl. „Nazdar,“ odvětil pomalu. „A ty jsi jako kdo?“

„Ten s pistolí, takže ručičky pěkně nahoru.“

Zarazil se. „Ale když to udělám, budu muset tohle upustit.“

Sullivan pomalu přikývl. „Lepší, než když tě střelím do obličeje.“

„Tohle je Merida-Claribout, ročník 1899. Nemůžu ho upustit.“

„No, buď skončí na zemi flaška, nebo ty.“

Rezignovaně si povzdechl. „Dobře.“ Pustil láhev i vývrtku a rychle zvedl ruce.

Neozvala se však žádná rána. Žádné tříštící se sklo. Sullivan sklopil oči a uviděl láhev, jak se vznáší centimetr nad podlahou. Mladík se usmál.

Láhev šílenou rychlostí proletěla jídelnou, rychleji, než mohl Sullivan Usměrnit, a trefila ho do ruky, když se chystal stisknout spoušť. Místo aby se rozbila, zasáhla ho jako obušek. Sullivan se na něj pokusil znovu zamířit, ale láhev ho obletěla a přetáhla přes hlavu, tentokrát už se roztříštila.

„Do prdele,“ zavrčel a opřel se o bar, v očích ho pálil alkohol. Zvedl Colt, ale pak mu v ruce zaplála bolest a on se nevěřícně podíval na vývrtku zaraženou do hřbetu dlaně. Prsty se mu nekontrolovatelně roztřásly, pětačtyřicítku upustil na bar. Natáhl se po ní levačkou, ale pistole odletěla za pult a zmizela. „Podělaní Hybatelé.“

„Jo, tohle slýcháme často,“ řekl kluk. Najednou se ozvalo bouchání, když se na druhé straně pultu otevřelo několik zásuvek. Zablesklo se stříbro, nad pultem se zvedlo mračno nožů, vidliček a lžic. Všechny předměty se ve vzduchu otáčely, dokud jejich špičky nemířily na Sullivana. „Tak co jsi zač?“

„Jsem tady, abych zatknul Delilah Jonesovou,“ odpověděl mu Sullivan s větším klidem, než jaký cítil, když se díval na jeden obzvláště velký nůž na steaky. Chytil vývrtku a pomalu ji vytahoval z ruky. Kroutil s ní, aby si z dlaně nevyrval kus masa a šklebil se bolestí. Podle toho, co o Hybatelích věděl, bylo řízené nasměrování i toho nejmenšího objektu hodně náročné. Ten kluk byl dobrý.

„Ty jsi federál?“ zeptal se Hybatel. Nepatrně se mračil, takže udržet všechny ty věci bylo zjevně přece jen namáhavé, ale Sullivan musel uznat, že i tak je to dost zastrašující.

„To sotva… Jsem lovec odměn.“ Sullivan si s odpovědí dával načas. Kluk musel na tohle představení spotřebovávat spoustu Moci. Předvádění se bylo plýtvání energií a všichni měli své hranice. „Možná dostanu odměnu i za tebe. Kolik se dneska platí za unášení balónů?“

„Tohle je vzducholoď. Balóny nemají vnitřní výztuže.“

„To ví každej.“

„Ty musíš být ten Zvedák, co pracuje pro federály.“

„Jo,“ potvrdil mu Sullivan, silně Usměrnil. „To jsem.“ Každý příbor najednou vážil dvacet kilo. Kluk hekl, ztratil kontrolu a příbory popadaly na zem.

Kluk byl na druhé straně baru, což bylo trochu daleko na přesné Usměrnění, tak se Sullivan natáhl nezraněnou rukou přes trup a zašátral v pravé kapse kabátu.

„Toho budeš litovat!“ zakřičel Hybatel. „Vy Zvedáci se dokážete soustředit jen na jedno místo v prostoru. Ale sleduj tohle!“ Teatrálně roztáhl ruce a každý volný předmět v místnosti se roztřásl. Talíře, hrnky, láhve, odpadkové koše, příbory, dokonce i stolky a světla se pokoušely urvat z úchytů. „Je to jako tisíc neviditelných rukou, vazoune. Uvidíme, jak se ti bude líbit uprostřed tornáda.“

Sullivan vytáhl Němcovu dvaatřicítku. „Moc mluvíš.“ A střelil kluka do kolene.

„Aúúú!“ zaječel Hybatel a zhroutil se na zem. „Do hajzlu!“ Držel se za nohu, mezi prsty mu protékala krev. Všechna telekinetická Moc ho opustila a různé předměty se s rachotem sesypaly. „Ty, ty parchante! To bolí!“

„Musíš se naučit používat svoji Moc, i když ti v tom překáží bolest, mladej,“ poradil mu Sullivan. Rychle přešel místnost a zastavil se nad Hybatelem. „Máš kliku. Mířil jsem ti na hlavu, ale jsem pravák.“ Zvedl krvácející ruku, ukázal díru po vývrtce. Prsty se odmítaly sevřít. „Levačkou tak dobře nemířím.“

Kluk zatnul zuby, soustředil svou Moc a z baru se zvedl sekáček na maso. Sullivan jen pokrčil rameny, Usměrnil a zraněný mladík vyletěl ke stropu, kde narazil na ocelovou výztuž. Sullivan pak nechal gravitaci vrátit se k normálu a kluk spadl dolů, zůstal ležet jako sténající polámaná hromádka u jeho nohou.

Sullivan vrátil dvaatřicítku do kapsy. Vytáhl kapesník a obmotal ho kolem ruky, aby zastavil krvácení. Bílá látka rychle zčervenala. Bolelo to jako sviň. Kousek od kluka zahlédl Colt, zvedl ho a belhal se dál.

Dva mimo, ale kolik jich tu ještě zbývá? Sullivanovi se začínala motat hlava. Ztrácel hodně krve. Slyšeli ostatní výstřel? Budou na něj čekat?

Prošel další prázdnou chodbou. Kontrolní paluba byla na vrcholu krátkého železného schodiště. Vypadalo to, že je čistý vzduch. Sullivan zkontroloval svou Moc. Příliš jí nezbývalo. Měl ukecaného Hybatele jen zastřelit a neplýtvat šťávou.

Dovnitř vedla jen jedna cesta, proto se Sullivan pohyboval tak tiše, jak jen mu to jeho mohutná postava dovolovala. Kdyby se nebál, že mu dojde Moc, odlehčil by se na váhu křehké baleríny, pak by nenadělal vůbec žádný hluk. Opatrně našlapoval, aby mu neskřípaly boty. Prostor kolem něj vyplňovaly temné trubky a stíny. Tuhle sekci pasažéři vídat neměli, UBF proto na její zkrášlení penězi neplýtvala. Záď vzducholodi byla hlučná a vibrovala kvůli zadním vrtulím a větru. Bylo dost možné, že pilot ukradeného vznášedla výstřely vůbec neslyšel.

Jak se plížil kupředu, spatřil Sullivan muže na sedadle pilota. Viděl z něj jen týl plešatějící hlavy. Kapitánova židle byla prázdná. Opatrně obcházel roh, dokud neuviděl druhou osobu, ženu s dlouhými blond vlasy u radistovy stanice. Seděla k němu zády, zdálo se, že se plně soustředí na to, co poslouchá.

„Hlášení všem jednotkám. Státní policie čeká, až se zlepší počasí, aby za námi mohli poslat dvojplošníky,“ hlásila žena. Měla lehký přízvuk jako imigranti z východní Evropy, se kterými Sullivan sloužil u Prvních dobrovolníků. „Myslí si, že míříme do Kanady.“

„Dobře, že Heinrich zhasnul reflektory,“ řekl pilot. „Kanada? Prosím tě. Jako by vzali Vermont a udělali z něj celou zemi, jen nudnější a bez dobrého javorového sirupu.“ Měl hluboký uhlazený hlas, jako hlasatel zpráv v rádiu.

Delilah Sullivan nikde neviděl a zrovna k ní se bál dostat příliš blízko. Vešel do místnosti a namířil pilotovi na hlavu pistoli.

Dívka u vysílačky se otočila a všimla si Sullivana. „Uh, Danny, máme společnost.“ Sullivanovi přišla vcelku atraktivní, asi třicet let, vlasy měla vyčesané tak, jak se to nosilo v nových barevných filmech. „Je tu velký chlap a míří na tebe zbraní… a vypadá naštvaně.“

Pilot se uchechtl, ani se neotočil. „Není důvod být hrubá, Jane. Zdravím vás. Jmenuji se Daniel Garrett. Můžete mi říkat Dane. Omlouvám se, že nevstanu a řádně vás nepřivítám, ale nacházíme se šest set metrů nad zemí, stále stoupáme a horší se nám vítr. Snažím se zabránit, aby se tahle neohrabaná potvora nezaryla do země a všechny nás při tom nezabila.“

„To má být výhružka?“ zeptal se Sullivan. „Protože já můžu vystoupit a odejít.“

Dan se zasmál. „To ne, příteli, nic takového.“ Jeho hlas uklidňoval. Sullivanovi připadal jako správný chlap, působil jako rozumný muž. „Prosím, skloňte tu zbraň a uvolněte se. Snažím se tu nahoře jezdit na praseti a hodila by se mi pomocná ruka. Jsem si jistý, že bychom mohli tohle nedorozumění nějak vyřešit.“

Colt poklesl. Ano, tohle bylo jen nedorozumění. Nic se přece nestalo. Vždycky si můžou sednout a probrat to nad pivem. Dan vypadal důvěryhodně. Připomínal Sullivanovi starého přítele, jen si nedokázal vybavit, kdo přesně to byl.

Celá čelní stěna kabiny byla ze skla a Sullivan za ním viděl jen temnotu. Pak se zablesklo a on na okamžik znovu viděl.

Sullivan se zamračil. Tohle narušení už kdysi cítil, i když tohle bylo mnohem jemnější, mnohem mazanější. „Seš v mojí hlavě.“ Colt se znovu narovnal. „Vypadni z mojí hlavy, Řečníku.“

„Jsi vnímavý…,“ odtušil Dan. „Myslel jsem, že vy Zvedáci jste všichni trochu natvrdlí.“

„Všichni ne.“ Dál mířil na pilota, ale jedním okem sledoval blondýnu. V téhle partě by ho nepřekvapilo, kdyby na něj poštvala hořícího nemrtvého grizzlyho nebo prostě něco. „Na tvoje hrátky nemám čas.“

„To je pravda,“ souhlasila s ním blondýna. „Máš sedmicentimetrovou tržnou ránu na noze, propíchnutou dlaň, slabý otřes mozku a právě jsi ošklivě nastydnul, i když to se přihlásí až zítra ráno. A vážně bys měl přestat kouřit.“

Sullivan si povzdechl. „Zeptám se jen jednou a pak vás budu mlátit, dokud mě to nezačne nudit. Kde je Delilah?“

Nalakovaný prst mu poklepal na rameno. „Přímo za tebou, Jakeu.“

Schovávala se mezi trubkami, došlo Jakeovi, když Usměrnil, ale Delilah ho předběhla, zdesetinásobila svou sílu, chytila Sullivana za ramena a prohodila ho duralovým pláštěm trupu vzducholodi.

To jsem nečekal, pomyslel si Jake, než omdlel, zatímco padal do temné noci.

Byl to chlad, co ho konečně probralo z bezvědomí. Jake Sullivan se postupně probouzel, kašlal na dně díry. Ležel na zádech, promočený až na kost a obalený promrzlým bahnem. Do díry pršelo, voda mu padala na obličej, a každý kousek těla ho bolel. Byl jako opilý a chtělo se mu zvracet, ale věděl, že to se jen projevuje ztráta krve.

Nebyl si jistý, kde je a jak se tam dostal. Sullivan se vyhrabal z bahna. Zbytky oblečení měl plné kamínků a kořenů. Pravá ruka se stále odmítala sevřít a překvapeně si uvědomil, že v levé pořád drží Colt, ale když se na něj lépe podíval, zjistil, že svírá jen rozbitou trosku. Závěr byl úplně pryč. Vypadalo to, že zásobník pod tlakem explodoval, pružina z něj visela jako napůl vykuchaná ryba. Jake Colt zahodil do bahna a posteskl si nad ztrátou tak kvalitní zbraně.

Zkontroloval svou Moc a zjistil, že ji vyčerpal až do dna, cítil se neskutečně slabý. Vyškrábat se z díry mu trvalo skoro deset minut, lezl po polámaných kořenech a prosakujících vodovodních trubkách. Nakonec vylezl až nahoru, kde našel šest přeražených železničních pražců a kolejnici, která se před roztržením prohnula do U. Nad tím byla rozbitá podlaha nákladního vagónu a nad ní v kovové střeše díra dokonale odpovídající Sullivanově postavě.

To je novinka, pomyslel si, když se vyplazil zpod vlaku a převalil se v louži na záda. Nacházel se uprostřed vlakového depa. Padal šest set metrů, proletěl železničním vagónem, vyhloubil kráter a přesto si nic nezlomil. V bezvědomí musel před dopadem nějak použít poslední zbytky své Moci a pořádně zvýšit svou hustotu. Netušil, že něco takového dokáže, ale na druhou stranu ze vzducholodí moc často nepadal.

Objevila se postava. „Vypadá to, že tu máme dalšího špinavýho houmlesáka.“

„Přinesu si obušek,“ okomentoval to druhý hlas.

Sullivan zavrčel. Tohle bude dlouhá noc…

KAPITOLA 3

V den, kdy byla představena myšlenka rovnosti všech lidí, byl svět odsouzený ke zhroucení. Pohleďte na padlou Ameriku, na její prohnilou kulturu, kde je magie veřejně předváděna v ulicích, naprosto nekontrolovatelně, povolená dokonce i mrzkým Židům.

Adolf Hitler

Poslední mnichovský projev před jeho zatčením
a zastřelením popravčí četou, 1929

CHICAGO, ILLINOIS

V novinách toho o únosu vzducholodi UBF moc nenapsali. Byl tam krátký článek, jak ji předevčírem našli opuštěnou na poli v Missouri, ale jinak žádné novinky. Titulky se věnovaly spíš nadcházejícím volbám, Franklin Delano Roosevelt mluvil o nějakém Novém údělu, který na Sullivanův vkus příliš zaváněl tím, co ve východní Evropě prosazovali marxisti. Skupina kolegů veteránů se shromáždila ve Washingtonu a začala si říkat Bonusová armáda^5. Probíhal soud s pár anarchisty, ale ti parchanti dělali problémy pořád. Jinak se většina titulní stránky zabývala novým paktem, který bolševici uzavřeli s Impériem a sibiřskými kozáky ohledně rozdělení Mandžuska. Embargo přinutilo Japonce používat ve vzducholodích vodík, ale tahle nepříjemnost jim nezabránila zabírat všechno na východní polokouli. Sportovní stránka dál dojila baseballový skandál, kdy Yankees přistihli při ilegálním používání magie, aby odpálili víc homerunů, a boxera, na kterého včera vsadil pět babek, knockoutovali v druhém kole. Jak jinak…

Dveře se otevřely. „Pojďte dál.“

Sullivan pečlivě složil noviny, vrátil je na stolek, upravil si kravatu a vešel do konferenční místnosti.

„Tak jak se cítíte, pane Sullivane?“

S odpovědí si dával načas. Především cítil vztek. Lhali mu, podvedli ho, využili… a to nepočítal fyzická zranění, ze kterých se stále zotavoval. Bolela ho záda, kvůli bolestem hlavy nemohl spát, pravá ruka se pořád odmítala úplně sevřít, svědily ho stehy na noze… a trápilo ho ošklivé nachlazení. Celkově tedy byl Jake Sullivan v mizerném stavu, ale když vám tu otázku položil muž, který měl moc poslat vás zpátky do vězení, museli jste odpovědět zdvořile.

„Dobře, pane Hoovere. Mám se dobře,“ zalhal. Obvaz kolem ruky mu poskytl výmluvu, proč si s J. Edgarem Hooverem nepotřese rukou.

„Výborně,“ řekl ředitel Úřadu pro vyšetřování, když jeho asistent Sullivanovi přitáhl od stolu židli. Seděli na konci konferenční místnosti. „Posaďte se. Právě jsme probírali vaše jednání v případu Jonesová.“

Hoover byl zavalitý muž. Měl bystré a záludné oči a mluvil příliš spisovně. Sullivan ho nikdy neměl rád a přistupoval k němu s instinktivní nedůvěrou od prvního okamžiku, kdy se setkali v Rockville.

Purvis se tvářil sklesle. Paži měl v tlusté sádře. Přízrak mu ji obuškem na dvou místech zlomil. Byli tu i Cowley a zbylí čtyři agenti z té noci, spolu s pár Hooverovými poskoky a šedovlasou sekretářkou, která horečnatě zapisovala těsnopisem.

Purvis byl příliš velký profesionál a gentleman, aby pomlouval svého nadřízeného před někým jako Sullivan, ale bylo zjevné, že Hoovera nemá rád. Bylo to pochopitelné. Purvis se mohl strhat, když zatknul pár nejnebezpečnějších Aktivních v zemi, ale v novinách byl za velkého hrdinu vždy Hoover. A teď vypadal velící speciální agent v Chicagu obzvlášť zničeně, protože jeho šéf měl potřebu naskočit na vzducholoď a přiletět sem z Washingtonu, aby je osobně vyslechl.

Tuhle část musel Sullivan prosedět na chodbě. On k nim nepatřil. Ve skutečnosti byl vězeň, mrzký kriminální živel. Slyšel, když se o něm pár chlapů bavilo. Mysleli si, že je jen tupý Zvedák, kterého si zavolají, když je potřeba rozmáznout Aktivního výtržníka, na kterého oni nestačí. Jistě, bylo tu pár federálů, co se k němu chovalo s úctou, jako Purvis a Cowley, nebo chlápek z ministerstva financí Ness^6, ale většina ostatních vůči němu neskrývala nepřátelské pocity.

Z poraženeckého vzezření chicagských agentů poznal, že je Hoover pořádně sjel. „Právě jsme řediteli popisovali tvé hrdinství –,“ začal Purvis, ale Hoover se na něj zamračil a Purvis okamžitě sklapl.

Hoover si lehce odkašlal, než pokračoval: „Na tyto muže váš výkon zapůsobil, pane Sullivane, ale mne na druhou stranu poněkud zklamal.“

Sullivan povytáhl obočí. Tak tohle bude stát za to.

„Když jste byl předčasně propuštěn z Rockville, uzavřel jste dohodu, podle níž máte pomáhat vládě při zatýkání jedinců, jako jste vy… A chápu to správně, že s touto pomocí chcete přestat? Je to tak, synu?“

Sullivan si byl sakra jistý, že je přibližně stejně starý jako Hoover, a oslovení synu se mu nijak nezamlouvalo. „Ano, pane. Je to tak, pane.“

Hooverovi se odpověď nezamlouvala, proto ze stolu sebral list papíru a začal si poklepávat zlatým perem, zatímco předstíral, že si ho čte. Ostatní agenti jako by se při jeho zamračení nepatrně smrskli. „Jste cenný zdroj a já nejsem připraven o vás přijít.“

„Se vší úctou, pane, moje dohoda s vámi a dozorcem zněla tak, že vám pomůžu zatknout pět Aktivních vrahů.“ Sullivan zvedl obvázanou ruku a začal nahlas počítat. „Tommy Gun Smith ve Filadelfii, Jim McKinley v Kansas City, Drtič v Hot Springs, Maplethorneovi bratři v Detroitu, kteří by se měli počítat jako dva, a poslední byla Delilah Jonesová a já udělal všechno, co šlo, abych ji chytil.“

Hoover pokýval hlavou. „Tak Zvedák umí počítat. Vidím, že tu máme vězeňského právníka, pánové.“ Členové Hooverova doprovodu se zasmáli. Chicagští agenti měli dost rozumu, aby se přidali. „Chcete matematiku, Sullivane? Dám vám matematiku. Jonesová utekla. To jsou čtyři.“ Teď ruku zvedl Hoover a ohnul palec. „A Maplethorneovy bratry jste nezatkl.“ Hoover ohnul ukazováček. „Zastřelil jste je na ulici všem na očích. Možná máte pravdu. Měli by se počítat jako dva.“ Schoval další prst.

„Nedali nám moc na výběr, pane,“ zastal se ho Cowley. „Já tam byl. Vyběhli ven a začali střílet a –“

Hoover se na agenta zamračil. Purvis rozčileně vrtěl hlavou. Hoover už zničil kariéry kvůli menším přestupkům než přerušování. Cowley moudře ustoupil. Hoover se obrátil zpátky k Sullivanovi. „Podle mých výpočtů nám stále dlužíte tři zatčení.“

Nosní dírky mohutného muže se rozšířily, ale navenek zachoval klid. „Tak jsme se nedohodli.“

Hoover se na židli opřel. „Tolsone.“ Natáhl ruku a jeden z jeho poskoků okamžitě přistoupil a položil mu do ní otevřenou obálku. „Děkuji. Toto je vaše dohoda, pane Sullivane. Dovolte, ať vás poučím. Dohoda je smlouva mezi dvěma lidmi, která je ze zákona závazná. Je tu však háček. Vy nejste člověk, vy jste vězeň. Proto…“ Hoover vytáhl list bílého papíru, zmuchlal ho do koule a hodil ho po Sullivanovi. Nedoletěla, k nohám se mu dokutálela. „Dohoda říká, co já řeknu, že říká. Vy nám pomůžete zatknout Delilah Jonesovou a uděláte všechno, co po vás budu chtít. Lincoln osvobodil otroky, ale o vězních neřekl ani slovo.“

Sullivan tam jen seděl, zíral na zmačkaný papír. Vztek přiživoval Moc v jeho hrudi, napadlo ho, že se natáhne přes stůl a Usměrní Hoovera podlahou. Pak by zvedl rozmašírované orgány a kosti a prohodil je stropem, aby pršel na Chicago jako rudý déšť…

Ale neudělal to, protože navzdory tvrzení poroty Jake Sullivan nebyl vrah. Jistě, byl zabiják, ztratil přehled, kolik životů ukončil ve válce a při rvačkách v Rockville, ale nebyl vrah. V tom byl podstatný rozdíl.

Promluvil velmi pomalu: „Lhal jste mi…“

„Pracujete pro vládu, synu. Vyrovnejte se s tím.“ Hoover se odstrčil do stolu a vstal. Pak oslovil celou místnost: „Pokračujte, agenti, a když už jste tu kriminálnici nechali utéct, nedovolte, aby se to dostalo do novin. To je vše.“ Jeden z jeho lidí mu otevřel dveře a Hoover se otočil k odchodu.

Ale Sullivan ještě neskončil. „Hoovere.“ Jeho hluboký hlas se rozlehl místností a nebylo tam žádné pane. Zmuchlaný papír se vznesl ze stolu, otáčel se mu před obličejem. Hoover viditelně zbledl, zastavil se mezi dveřmi. Bylo všeobecně známo, že ho magie děsí. Sullivan pomalu sevřel papír v ruce a stáhl ho dolů. „Lhal jste mi i o Delilah. Bylo mi podezřelý, že nějaký gang Aktivních úplnou náhodou věděl, že tam budeme, abychom ji zatkli. Tak jsem včera trošku zapátral. Mám v tý oblasti známý u policie a ti tvrdí, že při těch bankovních loupežích nikoho nezabila.“

To Purvise očividně překvapilo. Ani chicagští agenti o tom nevěděli. „Tak kdo byli ti mrtví na fotografiích?“ zeptal se Purvis.

Hoover si vyměnil pohled s agentem jménem Tolson. Vyšší muž vypadal zaskočeně. Na tohle si odpověď zjevně nepřipravili. Nakonec Hoover řekl: „To není důležité. Stačí vědět, že je zavraždila. A vysoce postavení lidé ve vládě si přejí, abyste ji dopadli. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Ano, pane,“ odpověděli sborově agenti.

Sullivan neřekl ani slovo, ale uvnitř sálal vztekem. Prostě zmáčkl smlouvu v ruce, drtil ji svou Mocí, zatímco Hoover odcházel. Když ji Sullivan konečně pustil, tvrdá koule komprimované dřevěné drti dopadla na podlahu a odkutálela se pryč.

SAN FRANCISCO, KALIFORNIE

Místnost se utápěla ve tmě, tlusté závěsy byly zatažené. Šéfa ze světla bolely oči a Garrett také věděl, že navzdory tomu, co jeho zaměstnavatel říká, se cítil zahanbeně, když ho někdo viděl zblízka. Kdysi býval hrdým mužem, neuvěřitelně silným chlapem, a Garretta jeho současný stav trápil.

„Jen abych se ujistil, že jsem to pochopil správně,“ řekl z postele jeho zaměstnavatel. „Jeden Zvedák uhrál remízu s Rváčkou, naskočil na odlétající vzducholoď, omráčil Heinricha, vymlátil duši z Francise a odolal tvému Vlivu?“

„Tak nějak to bylo,“ odpověděl Daniel Garrett. Bylo vpravdě zahanbující, že celý jeho oddíl porazil někdo s tou nejobyčejnější Mocí. „Všichni Zvedáci, které jsem zatím viděl, pracovali jako dělníci nebo na stavbách. Myslel jsem, že dokáží jen dočasně odlehčovat věci, aby je mohli zvednout. Tenhle byl jiný. Jako by měl víc než jen jednu Moc.“

Generál nesouhlasně zavrtěl strupy pokrytou hlavou. Zdálo se, že i tento nepatrný pohyb ho bolí. „Ne,“ zachraptěl. „Na celém světě je jen jeden člověk, který vládne víc než jednou Mocí. Tenhle muž, všechno, co udělal, vycházelo ze stejné Moci, z magického ovlivňování přitažlivosti. On je jen…“

„Jiný,“ dokončil Garrett.

„Velmi schopný.“ Jeho zaměstnavatel se odmlčel a odkašlal si do ubrousku.

Garrett si tím tak jistý nebyl. Vědě nerozuměl, ale to, co Zvedák předváděl, podle něj přesahovalo pouhé upravování síly a směru gravitace. Cítil v kostech, že je něčím odlišný.

Generálův kašel neustával. Byl to trýznivý zvuk, jak jeho plíce bojovaly o vzduch. Trvalo to celých třicet vteřin a Garrett už se zvedal, aby zavolal Jane, ale jeho zaměstnavatel mávnutím ruky naznačil, ať zůstane. Nakonec ubrousek s krvavými skvrnami odložil a pokračoval, jako by k záchvatu nedošlo. „Naverbuj ho,“ zachrčel.

„Prosím?“

„Najmi ho, Garrette. Najdi toho Zvedáka a nabídni mu práci.“

„Bez urážky, generále, ale ta nová holka ho vyhodila ze vzducholodi. Jsem si poměrně jistý, že je mrtvý.“

„Není.“ Generál mávl vychrtlou rukou k telegramu na stolku vedle postele. „Po tvém hlášení jsem si ho prověřil. Očividně neumírá tak snadno.“

Garrett vzal telegram a přečetl si ho. Nakonec hvízdl. „Působivé.“

„Ten mocí posedlý imbecil J. Edgar Hoover s tebou zjevně souhlasí. Proto ho vytáhli z vězení. Hoover Mocím nerozumí. Jen se je pokouší používat jako obušky. Chová se k Aktivním jako ke zvířatům. Ale nám by se takový muž hodil.“

Když si přečetl telegram, Garrett už si nepřipadal tak trapně, že ho Zvedák porazil. Velmi málo Aktivních přežilo druhou bitvu na Sommě.

„Čas se krátí, Danieli,“ varoval ho generál.

Garrett nevěděl, jestli mluví o svém horšícím se zdraví, nebo hrozbě Impéria. Obojí bylo svým způsobem děsivé. „Poletím příští vzducholodí.“

* * *

Generál musel usnout hned, jak Garrett odešel. Bez ohledu na denní dobu bylo stále obtížnější zůstávat vzhůru. Probíral se pomalu, v bolestech, oči ho pálily i z toho nejslabšího světla. Jeho tělo umíralo, hnilo zevnitř, a strašlivými bolestmi trpěl už tak dlouho, až si byl jistý, že by stačilo přát si zemřít a slastná smrt by hned přišla. Naživu ho udržovala jen léčebná magie Jane a jeho tvrdohlavost.

Stále tu měl práci.

Byl tu ještě jeden důvod, proč vyslal Garretta, aby toho Zvedáka naverboval. Jeho zdroje mu potvrdily prvotní podezření, když slyšel mužovo jméno. Byla by příliš velká náhoda, kdyby tu žil další talentovaný Zvedák jménem Sullivan.

Zdá se být příhodné využít toho muže k vybalancování vah, pomyslel si, ale pak jeho myšlenky přerušil nový nával bolesti v žaludku. Bylo těžké se soustředit, když se mu rozpadalo tělo. Kdykoliv agónie dosáhla takové síly, že už se nedala snést, stačilo jen vyvolat si vzpomínku na Tokugawu a jeho odhodlání se vrátilo s novou silou. Ten člověk nikdy nepřestane. Pokud tedy je, nebo kdy byl, člověk… Generál o tom trochu pochyboval.

Jeho vzpomínky byly stále ostré. Alespoň těm se bující nádory v mozku vyhnuly. Psal se rok 1905, když hrstku západních vojenských pozorovatelů vyslali zdokumentovat válku mezi Rusy a Japonci, ale on to viděl tak jasně, jako by se to stalo včera. Carovy jednotky byly úplně zničené, lodě se potápěly v olejnatých plamenech, při prvním střetu zemřely stovky tisíc lidí.

Zrodilo se Impérium.

A ten den Black Jack Pershing potkal samotného ďábla.

EL NIDO, KALIFORNIE

Byl to typický letní den v El Nido – práce, práce, práce. Chtělo to udělat těžkou práci dřív, aby si člověk mohl dát šlofíka, až bude venku vážně nesnesitelně, a pak už zase přišly na řadu večerní povinnosti. Vstávalo se dlouho před úsvitem kvůli dojení a krmení. Když farmáře na mléčné farmě probudilo zakokrhání kohouta, připadal si, jako by zaspal. Už to bylo dlouho, co starý farmář naposledy zaspal. Dávno usoudil, že se pořádně vyspí, až bude mrtvý.

Ranní povinnosti měl splněné. Gilbert a většina rodiny odjeli do města. Nechali tu jen jeho a Faye, aby se postarali o seno, ale to mu nevadilo. Děvče bylo větší dříč než většina kluků jejího věku. Taky lepší společnost.

Většinou.

„Trochu jsem přemýšlela…,“ řekla Faye, když do koryta hodila hromadu vojtěšky. Pak se opřela o vidle a otřela si pot z čela.

„A jéje,“ odtušil, zakoulel očima.

„Je magie živá?“

Pokračoval v přehazování kupky sena. Dlouho nad tím přemýšlel. „Být elektřina živá? Být oheň živý?“

„Hmm…“ Faye se zamračila. „To jsem si myslela. Ale to je špatný.“

„Proč špatný?“ Dívčin mozek pořád nad něčím přemýšlel.

„Protože jestli magie není živá a jen v některejch lidech uvízla, tak proč by nemohla uvíznout i v nějaký věci?“

Ztuhl s vidlemi zaraženými v seně. Nevšimla si toho.

„Proč někdo nevymyslel, jak někomu vzít magii a dát ji někomu jinýmu? Nebo do zvířete? Nebo do stroje?“

„Nechat toho,“ nařídil jí starý farmář.

Faye to zmátlo. „Nechat čeho?“

„Jen…“ Jak jí to mohl vysvětlit? Nechtěl nebohou dívku vystavit tomu, co číhá tam venku. Ale ona byla příliš chytrá, až tím sama sobě škodila. „Jen to nechat být. Moc o tom nemyslet. Pracovat.“

Popotáhla. „Ty se na mě zlobíš, dědo?“

„Já na tebe nikdy nezlobit, holka.“ Dál pracoval, rytmickým pohybem si uklidňoval myšlenky. Faye se o pár vteřin později vrátila k vidlím. Jednou jí vysvětlí všechno, co ví, ale on toho moc nenamluvil, obzvláště o věcech jako tahle.

O několik minut později děvče vzhlédlo. „Někdo sem jede,“ řekla Faye, ukázala na silnici. Měla pravdu, viděl tam auty zvířený prach. „Asi tu projíždí další zlodějský Okiové. Půjdu zamknout kůlnu.“

Pokýval hlavou. Vychoval ji dobře. Ale auta nepřijížděla od hlavní silnice. Blížila se od Potter Fieldu, několik mil vzdáleného malého letiště.

Ráno viděli přelétající nákladní kovový jednoplošník. Celá rodina přerušila práci a sledovala ho. Byl to úchvatný pohled. Na Potter Fieldu měli jen pár plátěných dvojplošníků. Do San Joaquin Valley nablýskaná letadla nelétala.

Starého farmáře se najednou zmocnil špatný pocit. „Hodit krávy přes plot trocha seno,“ pověděl jí, podezřívavě sledoval blížící se prachové mračno. „Ty, co nedojit, jako první. Jít.“ Faye zaváhala, ale udělala, co jí řekl. Chtěl, aby odešla pryč. Zbytek rodiny si vzal dodge a odjel do Mercedu, nevrátí se před čtvrtou, kdy se bude dojit.

Na téhle cestě ležela jen jeho mléčná farma. Dvě auta zaparkovala v oblaku bílého prachu před jeho domem. Šel jim naproti. S čištěním holínek se nezdržoval.

V každém autě přijeli čtyři chlapi, všech osm jich najednou vystoupilo. Měli na sobě vyfintěné měšťácké oblečení, černá nebo proužkovaná saka a kvalitní klobouky. Farmář se tak dobře neoblékal ani do kostela. Poznal na nich, že přijeli z města, ale určitě to nebyli žádní frajírci. Vypadali drsně a nebezpečně.

Starý farmář hned věděl, proč tady jsou. Široká krempa slamáku mu zakrývala šedé oči, riskoval rychlé ohlédnutí ke stodole. Faye udělala, co jí nakázal, byla mimo dohled.

Nejvyšší chlap vypadal jako jejich šéf. Byl rozložitý a svalnatý, jeden z největších chlapů, jaké kdy farmář viděl, přes půlku obličeje se mu táhla jizva, z jednoho oka zůstala jen bílá slepá bulva. „Ty seš Joe?“ zeptal se. To moc neznamenalo. Polovina Portugalců na světě se jmenovala Joe. „Cesťák Joe?“

Jednou ho najít museli. Starý farmář si posunul klobouk.

Faye se potila, vidlemi přehazovala vojtěšku přes plot z drátů nedojícím krávám. Vojtěška byla plná prachu, usazoval se jí ve vlasech a uvnitř příliš velké, ručně upravené pracovní košile a svědil ji v nose. Zastavila se, aby se několikrát vysmrkala, a vrátila se zpátky k práci.

Bylo horko. V údolí v létě panovalo hrozné dusno, asi kvůli zavlažování, a slunce jí neustále pražilo na hlavu. Holínky jí ztěžkly zaschlými kravinci, byly jí příliš velké a potily se v nich nohy.

A ona byla tak šťastná, jak jen mohla být.

Vierrovi byli hodní lidé. Byli hlasití, neposední a pořád kvůli něčemu křičeli, ale takoví prostě byli. Alespoň ji denně netloukli, aby z ní vyhnali ďábla. Děda byl naopak hrdý, že je jiná. A na rozdíl od jejího předchozího života tu vždy dostala najíst. Faye pracovala ráda. Krávy jí vůbec nevadily.

Život byl prostý a tvrdý, ale ona se cítila spokojená, protože nebyl krutý.

Kráva prostrčila hlavu plotem a zvědavě ji očichávala. Pak si odfrkla a ohodila jí zeleným hlenem celé kalhoty. Faye je otřela hrstí vojtěšky a poplácala krávu po čumáku. Ta ji olízla obrovským drsným jazykem. Rozesmálo ji to.

Ozval se výstřel. Řada holštýnských krav sebou trhla, všechny podezřívavě nastražily uši stejným směrem. Přišlo to z druhé strany mlékárny. Do vzduchu se zvedlo hejno černých ptáků a přeletělo nad střechou. Děda asi střílí na vrány, napadlo Faye, ale pak se zamračila, protože tohle jako dědova brokovnice neznělo. Jeden ze psů štěkal jako šílený.

Potom spustila spousta dalších zbraní. Proletěl nad ní velký vzteklý čmelák a Faye vteřinku trvalo, než si uvědomila, že to byla skutečná kulka. Něco bylo špatně. Pevně sevřela vidle. Krávy se stáhly od plotu a utíkaly na druhou stranu výběhu.

Okiové okrádají dědu! Bylo to jako jedna z těch bankovních loupeží, které popisovali v rádiu. Stále držela vidle, když se rozeběhla ke stodole, velké boty pleskaly, ale byla příliš pomalá, tak se soustředila na místo patnáct metrů před sebou, což bylo nejdál, co kdy Cestovala, dotkla se své magie, vyslala své smysly napřed a pak tam prostě byla.

Udělala to přesně tak, jak ji učil děda, objevila se asi centimetr nad zemí, aby se jí podrážky nevtavily do hlíny, dopadla a běžela dál. Teď už viděla za roh stodoly. Stála tam dvě černá auta, skupina mužů běžela k domu, cosi křičeli. Ozvala se další rána a jeden muž spadl z verandy přímo do babiččiných růží.

Na rameno jí dopadla ruka a Faye málem vyskočila z kůže. „Holka!“ zašeptal jí děda do ucha. Musel Cestovat přímo za ni. Zatáhl ji zpátky za roh, zlomil brokovnici, vytáhl prázdnou nábojnici a lovil po kapsách novou. Nevypadal o nic nervózněji, než když se musel postarat o vzteklou krávu. „Schovat se!“ Zaklapl brokovnici a ukázal na seník, pak se zamračil. „Kurva. Já zapomenout.“

„Kam jdeš?“

„Potřebovat něco ze stodola. Ty schovat.“ Zavřel šedé oči a zmizel.

Faye se soustředila na seník. Za zády uslyšela hlas. „Je tu někdo dal–“ A pak její boty dopadly do sena a zbytek už neslyšela. Vyděšená zalezla za balíky slámy, jen vykoukla přes okraj a hledala cizí chlapy. Nejbližší obcházel stodolu, v ruce stříbrnou pistoli, otáčel hlavou sem a tam, přemýšlel, kam zmizela. Ještě pevněji sevřela vidle, i když netušila, co by s nimi chtěla dělat.

Pak uviděla něco zvláštního. Další muž, obr, jako by vyletěl na stodolu a hladce přistál na střeše. Vypadalo to, že vyskočil ze dvora, ale Faye věděla, že tam nic tak vysokého nestojí, proto musel vyskočit dobrých osm metrů do vzduchu. Muž se přikrčil, pomalu se rozhlížel, číhal vedle hromosvodu. Sáhl pod sako a vytáhl velkou pistoli. Faye se přikrčila ještě víc, aby ji neviděl. Ten muž byl také výjimečný. Stejně jako ona, jen jinak. Děsivě.

Děda Cestoval, objevil se přímo za jedním útočníkem a zabodl do něj hlaveň brokovnice. Muž nestihl ani mrknout, když ho brokovnice od Sears & Roebuck skoro roztrhla na dva kusy. Děda však neviděl velkého chlapa na střeše.

„Dědo!“ zaječela Faye.

Starý farmář vzhlédl, uviděl ji, soustředil se na bezpečí seníku a – BUM!

Děda sebou trhnul dopředu, když ho muž na střeše střelil. Cestoval a okamžitě byl před Faye. Udělal dva kroky a padl na kolena. „Oh…“

Faye upustila vidle, chytila ho za kšandy a odtáhla za balíky slámy. „Dědo!“ zakřičela. Mezi horními knoflíky košile mu tekla krev, příliš mnoho krve. „Vydrž, dědo!“

Chytil ji za zápěstí, prsty měl tvrdé jako kámen, a vrazil jí do rukou starou koženou brašnu. Z pusy mu tekla krev, když se snažil mluvit, musela se k němu naklonit, aby ho slyšela. „Nedovolit, aby to oni dostat. Najít Black –“ A zbytek už neslyšela, protože výdech se změnil v bublání. Znovu se nenadechl. Faye se odtáhla. Šedé oči dědy Vierry zíraly do prázdna.

„Dědo?“

Muž v obleku obíhal seník. Faye ho viděla přicházet a naplnila ji emoce, kterou neznala. V mozolnatých dlaních cítila tvrdost dřevěné násady vidlí, když vstávala, světlé vlasy jí zakrývaly obličej. Pět metrů vzdálený muž zvedl pistoli.

Zakřičel na ostatní. „Mám ta–“ Ale to už Faye Cestovala, s výkřikem mu zarazila tři tenké špičaté hroty vidlí do žeber. Nepřestávala křičet, když muže tlačila před sebou, dokud se mu nepodlomila kolena a ona ho nepřipíchla k zemi. Muž popadl násadu, ale Faye se do ní opřela celou svou vahou a držela ho dole, zatímco kolem sebe kopal a vřískal. Po pár vteřinách znehybněl.

„Hej, holka,“ oslovil ji hluboký hlas. Otočila se. Obr ze střechy, který zabil první osobu, co ji kdy milovala, muž, který zavraždil jejího dědu, tam stál, naprosto klidný, mířil jí na hlavu tím největším revolverem, jaký kdy viděla. Natáhl kohoutek. Jedno oko měl bílé. „Není důvod v tom zabíjení pokračovat,“ zalhal. „Jen něco hledám. To je všechno.“

Faye vytrhla vidle z ležícího muže a namířila je na obra. Z hrotů odkapávala krev. „Ty… ty jsi… zabil mýho dědu,“ zasípala.

Přikývl. „Hádám, že to jinak nepůjde.“ Stiskl spoušť.

Kulka proletěla prostorem, kde byla Faye, než se zhmotnila vedle obra. Sykla bolestí. Udělala to příliš rychle, nepoužila svůj instinkt a udělala něco špatně, neměla však čas. Zabodla mu vidle hluboko do těla.

Muž se podíval na železo vězící v jeho trupu. Vrchní hrot byl v žebrech, prostřední projel břichem a spodní se zapíchl pod opaskem. Faye se do vidlí zapřela, snažila se je zabodnout hlouběji, ale muž klidně chytil násadu a nedovolil jí to. Jako by tlačila proti zdi. Obr si vytrhl vidle z těla, na každém místě to bylo několik zakrvácených centimetrů kovu, a srazil při tom Faye na zadek.

Dědova kožená brašna spadla na zem, do sena se vysypalo něco kovového.

Ze tří děr v mužově boku tekla krev, ale jemu jako by na tom ani nezáleželo. Soustředil se jen na brašnu. Faye po ní hrábla, chytila prsty popruh, když na ni muž namířil revolver, a Cestovala dál, než se kdy odvážila.

Kulka ráže padesát z revolveru Russian Long vyryla díru do země, ale holka zmizela.

„Zatracený Cestovatelé,“ odplivl si. Dobře že většina z nich zemřela v mládém věku, protože tyhle mágy obzvláště nenáviděl. Zkontroloval svůj bok. Ta malá děvka ho bodla dobře, ale ne dost dobře. Musela by udělat mnohem víc, než ho jen bodnout, aby mu ublížila, ale rozhodně ho tím naštvala.

Bedlivě se rozhlížel, čekal, kde se holka objeví, když ze země sebral malou součástku. Byl dostatečně informován, aby poznal, že jde o díl, který hledal, možná ten nejdůležitější ze všech, ale nebylo to všechno a rozkaz v tomto ohledu zněl jasně. Opatrně součástku strčil do jedné zakrvácené kapsy.

Potom prohledal starcovo oblečení, ale ten u sebe nic neměl. Musel to dát tý holce… O chvíli později se k němu seběhli jeho zbývající muži. „Našli jste to?“ zakřičel. Muži vrtěli hlavami. „Najděte to, nebo vás všechny zabiju!“ zařval. „Je tu holka. Taky Cestovatel. Najděte ji a odpráskněte. Tak na co čekáte? Pohyb!“

Vyděšení hrdlořezové se vrátili k hledání. Dobře, že máte strach, podělaný slečinky.

Jeden z mužů zaváhal. „Krvácíte, pane Madi.“

Obr na něj zavrčel. „Jo? Vážně?“

„Ehm… co máme udělat s těly?“

Madi se zamračil. Kvůli tomu starému Portugalci a jeho spratkovi přišel o tři chlapy. „Odtáhněte je dovnitř. Před odchodem všechno zapalte. Je to jejich vina, že byli tak slabí. Teď přestaň žvanit a najdi tu holku.“

Frustrovaně dupl na mrtvého Portugalce, zvedl svůj LeMat-Schofield a napumpoval do mrtvoly zbytek kulek. Pak natáhl druhý kohoutek a pro jistotu do starce střelil ještě brokový náboj dvanáctku. Rychle zbraň otevřel. Pružina automaticky vyhodila prázdný klip a on do bubnu nacpal nový, do spodní hlavně zastrčil jeden brokový náboj, zaklapl Bestii a strčil ji do podpažního pouzdra. Při pohledu na zkrvavenou mrtvolu se musel usmát.

Madi se posadil na balík slámy a čekal, zatímco krvácení postupně sláblo. Cesťák Joe byl po smrti, ale bez kompletní sady to kancléře nepotěší.

* * *

Faye sledovala jednookého muže zpod převrženého koryta na druhé straně pastviny. Křičel na své lidi, znovu dědu několikrát střelil a pak se posadil. Krávy ji vycítily, jako vždy zvědavé se shromáždily se kolem koryta. Kov byl starý a na mnoha místech prorezlý, Faye tiskla oko k jedné z těch děr a dívala se ven, dokud jí holštýnky úplně nezakryly výhled.

Nemohla přestat plakat.

Bolela ji noha. Cestovala bez ověření. Děda byl po smrti teprve deset vteřin a ona už porušila jeho první přikázání. Věděla, že má něco zaseknutého v patě. Možná kousek stébla, nebo kámen, a ta bolest byla skoro nesnesitelná. S každým úderem srdce jako by jí někdo do kosti zatloukal hřebík.

Proto však nebrečela.

Faye si ke hrudi tiskla dědovu koženou brašnu. Byla potřísněná krví. Kvůli bolesti by nejraději zavřela oči a schoulila se do klubíčka, netušila však, kolik je hodin a za jak dlouho se z města vrátí zbytek rodiny. Jestli tu ti muži ještě budou, věděla, že je bude muset zkusit zastavit, aby neublížili její rodině, jen nevěděla jak a měla příšerný strach.

Nakonec už se bolest nedala snést. Skopla špinavou holínku a natáhla bosou nohu do paprsku světla. Faye se znechuceně zašklebila, když zjistila, co to je. Jeden z těch velkých černých brouků, co byli tak tvrdí, že když jste na ně šlápli a půda byla příliš měkká, za chvíli z ní v pořádku vylezli. Polovina z něj splynula s masem na patě, přední nohy a kusadla se stále hýbaly.

Neváhala. Musel pryč. Kousla se do rtu, otevřela skládací nůž a začala řezat. Příliš to bolelo, tak si stáhla šátek, srolovala ho a zakousla se do něj, aby jednooký muž neslyšel její křik, a vrátila se k dloubání. Z očí jí tekly slzy, ale přinutila se pokračovat. Brouk pukl, hustá bílá šťáva se mísila s její krví. Věděla, že musí být důkladná. Po pár vteřinách řezání byl brouk pryč. Díra v noze bolela tak příšerně, že skoro nedokázala myslet, ale i tak se cítila mnohem lépe. Nacpala šátek do rány a podržela ho tam.

Krávy se dostatečně pohnuly, aby znovu viděla. Velký muž stál, zapaloval si cigaretu a pak zapalovačem klidně podpálil kupku sena, než odešel. O minutu později chytila plamenem stodola, kouř viděla stoupat i z místa, kde stál dům.

Čekala, dokud nespatřila prach, jak se auta vrátila na silnici. Pak čekala dál, aby se ujistila, že to nebyl trik. Nakonec Faye vylezla zpod koryta a odkulhala přes pastvinu k hořícím troskám jediného skutečného domova, který kdy poznala.

Šedooká dívka přísahala, že už nikdy nebude plakat.

KAPITOLA 4

Netuším, proč se Všemohoucí rozhodl dát lidstvu v této dekádě magii živlů a zrychlené mysli, Moc vzpírající se rozumu a pochopení, spolu s kouzly energie a ducha, když se již snažíme zničit navzájem. Nadcházejí bouřlivé časy. Záležet jen na našich zbraních, věřím, že bych Unii dokázal udržet pevnou, ale nyní se mne zmocňují obavy. Je to pouhých pět let, co se mágové začali zdánlivě náhodně objevovat mezi lidmi, a já netuším, kam nás tato cesta zavede. Dobrotivý Bože, proč jsi jen považoval za nutné dát tomu prokletému Stonewallu Jacksonovi^7 sílu deseti mužů?

Abraham Lincoln

Dokument nalezený v archivech Smithsonského institutu,
datum neznámé

MERCED, KALIFORNIE

Chodidlo Faye bolelo při každém kroku, měla však svůj úkol a musela stihnout vlak. Gilbert Vierra, dědův syn, který pro ni byl spíš jako starší bratr, našel Faye v bezvědomí na dvoře. Vyčistil jí ránu jódem a zašil ji dřív, než se probrala.

Brzy dorazila i policie, ale šerif si nevěděl rady. Okres Merced byl poklidné místo a vyšetřování vraždy dalece překračovalo jejich zkušenosti. Tři mrtvé muže nikdo neznal a jejich spálení spolu s domem Vierrových jejich identifikaci příliš nepomohlo. Pár lidí v Potter Fieldu vidělo přílet jednookého muže, nikdo však netušil, kdo to je, jen že hned odletěl zpátky na východ a že na něj na letišti čekali další muži. Policie vyhlásila pátrání, ale Faye nějak tušila, že jim snadno proklouzne.

Byla zahořklá, naštvaná a osamělá.

Rodina odjela pryč. Když jim zničili farmu, v Kalifornii je už nic nedrželo. Půda, krávy a vybavení se prodají a oni půjdou pracovat na farmy svých příbuzných. Gilbert Faye navrhl, jestli nechce jet s nimi, ale ona věděla, že jednooký muž je stále někde tam venku a nechtěla ostatní ohrozit.

Proto nyní byla na nádraží, kulhala po nástupišti s lístkem v ruce, svým světským majetkem v batohu na zádech a dědovou malou brašnou pod košilí. Už nebylo nic divného, když mladá žena cestovala sama, a to by ji stejně nezastavilo. Dědovo poslední přání splní.

Gilbert jí chtěl pomoct, ale měl mladou ženu a čtyři malé děti, které přišly o domov a spoléhaly na něj. O brašně nevěděl a děda se mu nikdy nezmínil o ničem ze své minulosti, co by přitáhlo gang zabijáků až k jejich prahu. Gilbert jí dal neskutečných dvě stě čtyřicet dolarů, maximum, co se z rodinných prostředků odvážil postrádat. Pro Faye to bylo jmění, skoro polovina ceny automobilu.

Prvních pár dolarů šlo na lístek do San Francisca a dalších deset utratila v koloniálu za použitý revolver Iver Johnson a krabičku s padesáti náboji. Majitel s dědou obchodoval dvacet let a dušoval se, že revolver funguje perfektně, ale ona i tak zašla za obchod a vystřílela dva bubínky do starého pařezu, aby si byla jistá. Děda ji naučil používat brokovnici, ale s revolverem se mířilo mnohem hůř. Byl hlasitý a trochu děsivý, do dřeva se však většinou trefila.

Malá zbraň s krátkou hlavní se šikovně vešla do kapsy skryté v záhybech její cestovní sukně. Věděla, že se s jednookým mužem znovu setká, a až se tak stane, plánovala s ním naložit stejně, jako s tím pařezem za koloniálem.

V dědově tašce se skrývala podivná mechanická součástka. Bylo to několik kovových válců zkroucených dohromady v drátěném rámu. Vypadalo to jako součást něčeho většího, třeba motoru. Záhadný předmět se vešel do dlaně, netušila, co by mohl dělat, že se kvůli němu zabíjeli lidi. Nahoře byl otvor, odkud patrně vypadl kousek, který ztratila, a na dně zdířka, přes níž se zařízení nejspíš připojovalo k něčemu většímu. Na boku bylo vyraženo několik slov:

N. TESLA 1908 WARDENCLYFFE GEO-TEL MK. 1.

Faye poslouchala rádio. Věděla, že Tesla byl geniální vynálezce a Analytik, který navrhl spoustu neuvěřitelných věcí včetně Mírového paprsku, jenž ukončil Velkou válku a dodnes udržoval mezi ostatními národy mír. Ve zprávách říkali, že Mírový paprsek postavili, aby se Velká válka už nikdy neopakovala. Mohlo být dědovo zařízení součástkou Mírového paprsku? V rádiu o takových věcech vždy mluvili velmi nejasně. Nikdy žádný neviděla, věděla však, že na pobřeží stojí mocné opevněné věže strážené tisíci vojáky a letkou balónů. Ale jak by děda k jednomu z nich přišel? On přece vždycky jen dojil krávy.

Brašna ukrývala ještě jednu věc, kousek papíru s pár slovy, hrubou mapu a adresu v San Franciscu. Netušila, kdo by mohli být J. Pershing, B. Jones, R. Southunder nebo S. Christiansen, ale Gilbert jí pověděl, že Presidio je jakási pevnost na pobřeží.

Vlak do Mercedu dorazil s dvacetiminutovým zpožděním a Faye do něj nastoupila, sama, ale odhodlaná to dokončit.

Nevěděla přesně, co udělá, až na místo na mapě dojede, ale to bude řešit, až tam dorazí. Teď byla Portugalka a děda jí vždycky říkal, že Portugalci dali světu ty nejstatečnější dobrodruhy.

CHICAGO, ILLINOIS

Jake Sullivan posledních pár dní z větší části prospal, snažil se vyležet nepříjemnou chřipku. Stále si připadal jako mátoha, když večer vyrazil ven. Ve městě se nevyznal, tak si nechal před hotel přistavit taxík.

Bydlení po hotelech se pro něj stalo druhou přirozeností. Skutečný domov neměl, pokud nepočítal pronajatý pokoj s desetidolarovou činží nad bistrem v Detroitu. Bylo to místo ke spaní, sklad zbraní, jeho knihovna a kancelář, i když poslední dobou moc normálních klientů neměl. Všichni měli hluboko do kapsy, dokonce i manželky, pro které obvykle sledoval jejich mužíčky, jestli jim někde nezahýbají. Jedinou skutečnou prací za posledních pár týdnů bylo zastrašování odborářů v továrnách UBF a úkoly od J. Edgara.

Jistě, pro Zvedáka by se poctivá práce našla vždycky. Na stavbě by vydal za deset normálů, ale to příliš připomínalo lámání kamene, kterého už si Sullivan užil do sytosti.

Vnitřek taxíku byl cítit kolínskou Burma Shave. „Kam to bude, kámo?“

Když měl před sebou Sullivan otázku, na níž nedokázal odpovědět, převalovala se mu v hlavě, provokovala ho a posmívala se mu, dokud na něco nepřišel. Hoover Sullivanovi i vlastním agentům o Delilah lhal a on chtěl vědět proč. Purvis se zmínil, že přijela do města pracovat pro mafii, takže začne tam.

„Do podniku Lennyho Torria.“

Ilegální bar se nacházel ve skladišti vedle nové stanice pro obří vzducholodě. Na místo, které by mělo být tajné, tu bylo dost rušno, zvláště o sobotních večerech. Za plotem parkovaly dva tucty aut, včetně pár packardů a dokonce i jednoho drahého duesenberga, u obrubníku navíc pasažéry vykládaly tři taxíky a další přijížděly. Chicagská policie o podniku věděla, ale smetánka potřebovala místo, kde by si vyrazila z kopýtka.

Sullivan po svém podmínečném propuštění hodně cestoval. V některých státech prohibici prosazovali brutálně, zvláště na jihu a středozápadě, a jinde… až tak moc ne. Nebylo to tak dlouho, co jeden východní guvernér slíbil, že udrží svůj stát „mokrý jako Atlantský oceán.“ Osmnáctý dodatek byl od počátku jeden velký vtip a většina lidí mimo Kansas to věděla. Když úřady něco zakázaly, Američané měli v povaze toužit po tom ještě víc.

Sullivan toho nikdy moc nevypil. Většinou neměl peněz nazbyt a jedinou věcí, jíž prohibice dosáhla, bylo zvýšení ceny kořalky. Když mu však pití někdo koupil, ochotně Volsteadův zákon porušil jako každý druhý.

Sledoval skupinku draze oblečených mužů a žen po schodišti k velkým železným dveřím. Ostatní vypadali mnohem reprezentativněji než on, muži ve vestách za pětasedmdesát dolarů a dámy s nakadeřenými vlasy v hedvábných šatech. Sullivan působil trochu ošuntěle, protože jeho dobrý černý oblek s ním propadl železničním vagónem a zůstal mu jen starý hnědý, který vyšel z módy dávno předtím, než si ho po propuštění z basy koupil za tři dolary v bazaru. Čekal, až na něj přijde řada, zatímco skupinka řekla heslo a vrhala na něj nevraživé pohledy.

Dveře se otevřely, vyvalila se z nich hudba. Zazobanci šli dovnitř a dveře se za nimi hned zabouchly. Sullivan chvíli počkal, než zaklepal.

Otevřela se špehýrka, prohlížely si ho dvě prasečí očka. „Heslo?“

„Potřebuju mluvit s panem Torriem.“

Oči na něj vrhly podezřívavý pohled. „Ty seš polda?“

„Vypadám jako polda?“ Asi ano.

„Vyžadujeme společenskej oděv.“ Špehýrka se zavřela.

Sullivan jen zavrtěl hlavou. Chvíli počkal, než zaklepal znovu, tentokrát silněji. Špehýrka se otevřela. „Heslo?“

Sullivan do špehýrky strčil srolovanou bankovku. „Povězte panu Torriovi, že Sullivan z Prvních dobrovolníků potřebuje minutku jeho času.“

Vazoun zabručel, než špehýrku zavřel. Sullivan vytáhl krabičku cigaret a připravil se na čekání. Už měl jednu mezi rty, když si vzpomněl, co mu ta blondýnka, skoro určitě Ranhojička, pověděla v ukradené vzducholodi. S tou částí o nachlazení se trefila. Tyhle věci vám měly prospívat, ale Léčitelé viděli vaše vnitřnosti… Zamračil se a strčil cigarety zpátky.

Možná i proto ho ten případ tak užíral. Dnes žilo dost mágů, aby pracovali i pro gangy. V tak drsných časech si zločinem vydělávalo čtyřikrát víc lidí než tesařinou, takže mezi kriminálníky logicky museli být i Aktivní. I oni si potřebovali vydělat, stejně jako všichni ostatní.

Ale skupina, která jim vyfoukla Delilah, byla jiná. Nebyli jen mágové. Do jednoho šlo o zkušené Aktivní. Němec prošel zdí, i když ho na ni odhodil, zatímco většina Přízraků by to nestihla dřív, než by do ní narazili. Řečník a Hybatel předvedli tu nejlepší ukázku Moci, jakou u jim podobných kdy viděl. A podle toho, jak ho blondýna diagnostikovala, musela být nějaký druh Léčitele, a ti byli tak vzácní, že je vyvažovali zlatem. I slabý Pasivní Léčitel si mohl vybírat práci podle libosti, nedávalo smysl, že by se potuloval s gangem.

Sullivanovy myšlenky přerušilo prudké otevření dveří. Stáli tam dva zavalití vazouni. Jeden mu na hrudník mířil kulovnicí Remington. Druhý mu pod nos vrazil pumpovací brokovnici. Jake pomalu zvedl ruce. „Špatný načasování? Můžu přijít pozdějc.“

„Pan Torrio říká, že u Dobrovolníků sloužil se třema Sullivanama,“ řekl ten s brokovnicí. „Kterej seš ty?“

„No, nejsem ten mrtvej, takže asi budu ten hezkej,“ odpověděl Sullivan. Vazoun pro zdůraznění zapumpoval brokovnicí. „Jake… seržant Jake Sullivan. Ten, co Lennymu na Druhý Sommě zachránil jeho mizernou prdel.“

Hromotluci si vyměnili pohledy a nakonec sklonili zbraně. „V pořádku. Říkal, že tohle řekneš. Pan Torrio se s tebou setká.“ Položil Jakeovi ruku na rameno a nasměroval ho do dlouhé cihlové chodby. Dveře se za ním zabouchly.

„Vítej v Železný mříži.“

Lepší nóbl podnik Sullivan nikdy neviděl. Zvenku vypadal jako rozpadající se sklad, ale uvnitř to byl palác. Cihlové stěny zakrývaly modrobílé závěsy a z trámů visel skutečný lustr. Na tanečním parketu se bavilo padesát lidí a dvakrát tolik jich sedělo kolem baru, popíjeli kanadskou pálenku a bylo jim jedno, jak mizerná je. Přední část klubu zabíraly kulaté stolky s večeřícími hosty. Z lahodné vůně jejich jídla se Sullivanovi rozkručelo v  žaludku. Číšníci měli na sobě dokonce smokingy.

Vzadu v klubu stálo pódium a hudba byla zároveň hlasitá i dobrá. Nad kapelou dost velkou, aby se mohla vydávat za orchestr, se klenul třpytivý most a dlouhonohá dáma vytahovala vysoký tón. Měla skvělé plíce.

Jeden vazoun zůstal u dveří a druhý odvedl Sullivana podél zdi a po kovovém schodišti. Místnost byla obkroužená balkonem, nahoře se nacházela soukromá lóže s koženými sedačkami a výhledem na království Lennyho Torria. Vzadu ve tmě se skrývalo několik stolků, Sullivan u nich rozeznal obrysy postav a světla cigaret. Vstoupil do vnitřní svatyně.

Na vrcholku schodiště tábořili další dva svalovci. Jake jim ušetřil práci s prohmatáváním a předal jim svou záložní zbraň. Byl to otlučený Smith & Wesson Military & Police ráže dvaatřicet, ale novou pětačtyřicítku si dovolit nemohl. „Budu ho chtít zpátky,“ varoval je Jake, když bodyguard revolver odnesl pryč.

Lenny Torrio se rozvaloval mezi dvěma zajíčky v přiléhavých šatech. Přes oblek si natáhl roucho z červeného hedvábí. „Seržo! Jak ses měl?“ křikl na pozdrav. Luskl prsty a dívky vyskočily z pohovky. „Běžte pryč. Nevidíte, že tu mám jednání?“ Jednu plácl po zadku, když spěchaly pryč. „Sedej. Jen sedej!“

Sullivan se svalil na pohovku naproti Lennymu. Po fyzické stránce se Lenny Torrio moc nezměnil. Pořád to byl hyperaktivní hubený týpek s vyvalenýma očima. Plešatěl a zbytek vlasů si zleva česal na přehazovačku v marné snaze to zamaskovat. „Zdar, Lenny. Už je to dlouho.“

„To teda jo. Chceš něco k pití?“ Nečekal na odpověď a tleskl. „Hej, Amishi, přines kámošovi drink! Tak na co čekáš?“ Lenny se otočil zpátky k Sullivanovi, mnul si nos. „Pracovní síla teď stojí za prd, ale kde sehnat lepší?“

Sullivan jen přikývl. „Pěkný roucho… To máš bejt Rudolph Valentino 8 ?“

Lenny se zasmál, až příliš nuceně, a plácl se do kolen. „Ty si byl vždycky srandista, seržo. Pan Pravda, spravedlnost a americké hodnoty. Sranda, co? Já jsem na vrcholku světa a slyšel jsem, že ty děláš otroka federálům.“ Šilhavý chlap mezi ně na stůl postavil láhev a dvě sklenky a rychle se stáhnul. „Jak se k tobě chovaj?“

„Platěj mi účty.“

„Štěstí, že já jsem poctivej podnikatel.“ Lenny nalil do obou sklenek. „A co Rockville? Je to tam tak drsný, jak se říká?“

„Horší.“ Sullivan si vzal whisky, kopnul ji do sebe na jeden zátah a postavil skleničku zpátky na stolek. Pálila v krku. Torria neměl nikdy rád. Byl to slizák, vždycky byl a vždycky bude, a u Prvních dobrovolníků byl jen kvůli tomu, že mu brooklynský soudce dal na vybranou mezi službou vlasti a posezením v chládku. U lidí jako Lenny Torrio by to rovnou znamenalo Speciální křídlo v Rockville.

„No… co Matthew, jak ten se má?“

Tak proto se ho gorily u vchodu ptaly, který ze Sullivanů je. Torrio měl z Jakeova staršího bratra hrůzu a z dobrého důvodu. Byl to ten nejdrsnější parchant u Prvních dobrovolníků. Sullivan zavrtěl hlavou. „To vědět nechceš. Navíc nejsem jeho chůva.“ Změnil téma. „Díky, že sis na mě našel čas.“

„Že bych si jen kvůli tomu, že prodáváš svý lidi vládě, nemohl pokecat se starým kámošem?“

Provokativní poznámka po Jakeovi sklouzla jako voda po kachních zádech. Jeho nebylo tak snadné vytočit. „Mý lidi? Myslíš kriminálníky, nebo Aktivní?“

Torrio pokrčil rameny. „Obojí. Doneslo se mi, proč jsi seděl, takže u tebe je to jedno a to samý. Lidi jako my jsou lepší než ostatní, takže bys měl jít příkladem. Ty bys to měl vědět nejlíp, seržo. Tuhle show bychom měli řídit my, ne oni. Normálové nás jen stahujou ke dnu. Povídám ti, časy se brzy změní.“

Sullivan přikyvoval, jako by Lenny byl studnicí plnou moudrostí. No, něčeho plný byl, ale moudrost to nebyla ani omylem. Prohlédl si místnost. Muže u stolů nešlo rozeznat, ale seděli dost daleko, aby je přes hudbu nemohli slyšet. Chlap jménem Amish stál kousek od nich se založenýma rukama. „Potřebuju informaci…“ Sullivan se zarazil, zamračil se, ucítil narušení. „A pověz svýmu lokajovi, ať mi vypadne z hlavy, nebo mu tu jeho urvu.“

Lennyho překvapilo, že jeho člověka přistihl, ale předvedl pobouřenou scénu a otočil se k šilhounovi. „Amishi! Ty se snažíš Číst mýho hosta?“

„Omlouvám se, šéfe,“ hlesl poníženě Amish.

„Zmiz, ty retarde!“ Torrio po něm hodil sklenici a minul, sklenice se rozbila o zeď. Poskok se rychle klidil pryč. „Za tohle se omlouvám. Víš, jak to chodí.“

„Jo, vím, jak to chodí.“ Rozhodl se jít rovnou k věci. „Slyšel jsem, že pro tebe měla pracovat Delilah.“

„Kdo se ptá? Ty? Nebo J. Edgar Hoover?“

„Jen já.“

Torrio zavrtěl hlavou. „Nemám nejmenší tušení, o čem tom mluvíš.“

Sullivan se na pohovce opřel. Nechť hry započnou. „Nemůžu si dovolit za tu informaci zaplatit, Lenny. Vláda je mi ukradená, nemaj ani tucha, že jsem tady. O Delilah mi lhali a já chci vědět proč.“

„Já si vydělávám na živobytí tím, že vím, co se kde šustne, seržo. Takhle mě žádat je jako… já nevím… jako chtít po tobě, abys gratis zvednul něco těžkýho.“

„Zachránil jsem ti život.“

Torrio si odfrkl. „Děláš si srandu? Nešel jsi tam zachránit jen moji maličkost. Snažil ses zachránit, koho jen šlo. Já byl náhodou jeden z nich.“

„Ale byl jsi jeden z nich,“ zdůraznil Sullivan. „Vzpomeň si na to pokaždý, když se rozhlídneš po svym fajnovým klubu s fajnovejma kočkama a fajnovou whisky, protože by sis to moc neužil, kdybys byl tuhej.“

„Tvrdě jsem si to vydřel.“

„A kdybych tě na zádech nenesl kilometr peklem, hnojil bys pole ve Francii.“

Gangster vypadal, že nad tím přemýšlí. „Víš, seržo, chicagskejm rodinám by se drsňák jako ty hodil…“

„Já chci jen informace o Delilah.“

„Před Rockville jste spolu něco měli, co? Rozhodně to byla kočka.“ Lennyho zuby vypadaly příliš velké, když se usmál. „Pro chlapa jako ty muselo bejt příjemný, že má holku, kterou při ohejbání omylem nezlomí.“

Sullivana už to unavovalo. Možná za to mohla chřipka a bolest hlavy, ale gangsterovo vykecávání už mu lezlo na nervy. „Do mejch věcí ti nic není.“

Torrio si povzdechl. „No dobře… kvůli starejm časům. Ale pak budeme vyrovnaní a já už tě nechci nikdy vidět. Capisce? Když se bavím s někým jako ty, škodí to mý reputaci. Ukážu slabost a ten hajzl Capone mě pošle do dřevěný bedny.“ Odmlčel se, aby si nalil další skleničku, a zmateně se zarazil, když ji nenašel. Nakonec si vzal tu Sullivanovu. „Hledal ji Grimnoir, ale ona byla na útěku. Zaplatili mi, abych ji našel. Vylákal jsem Delilah z úkrytu, aby si ji mohli vyzvednout. Což taky udělali, i když se mi doneslo, že to byl pekelnej let.“

To jméno mu nic neříkalo. „Co je Grim Nor?“

Gangster se napil. „Ne Nor. Noáár. Jeden by si myslel, žes strávil ve Francii dost času, abys to tak nemrvil. Ale co já vím, tak to Frantíci nejsou. Jen si tak říkaj. Nevím, co jsou zač, je to vážně tajnůstkářská banda, ale znali správný lidi, jejich penízky byly pěkně zelený a bylo jich hodně. Hádám, že jsou něco jako vojenská jednotka, ale s pořádnejma konexema.“

„Na co potřebovali Delilah?“

„Nemám páru. Ten, se kterým jsem to dojednal, tvrdil, že jsou na stejný straně a chtějí ji ochránit. Delilah se ukrývala na severu. Poldové ji pronásledujou, co vyřídila ty zabijáky, který na ni poslali.“

Chicagským agentům bylo řečeno, že pětice zmrzačených mrtvol patřila nevinným obětem při přepadení banky. To k Delilah od začátku nesedlo. „Co byli zač?“

Torrio se na Sullivana podíval, jako by byl natvrdlej. „Ty nemáš nejmenší tušení, do čeho ses namočil, co?“

„Víš, že my Zvedáci míváme dlouhý vedení, Lenny. Pobav mě.“

„Chlápci, kterejm nechceš zkřížit cestu, Sullivane. Když jim utekla, nasadili na ni poldy. S nima si nikdo nezačíná. Ani federálové, ani mafie, ani armáda ne. Oni znamenají potíže. Víc ti k tomu nemám co říct.“ Bouchl sklenicí o stůl a vstal. „Měl bys zmizet a držet se od toho co nejdál, jestli víš, co je pro tebe dobrý.“

Sullivan zůstal sedět. Pohovka byla pohodlná. „Takže… tys těm týpkům od Grimnoiru řekl, ve který vzducholodi Delilah přiletí. To předtím a nebo potom, cos to vykecal Úřadu pro vyšetřování?“ Lennyho tvář na okamžik ztuhla, když to řekl, a to Sullivanovi jako potvrzení stačilo.

Torrio se uklidnil a hrál si na uraženého. „Ty tvrdíš, že jsem práskač?“

„BI dává přednost označení informátor.“ Sullivan se usmál. „Jak vysoká byla odměna? A tos mi tady dával kázání, že makám pro vládu… Já se s tím alespoň netajím. Dávám přednost tomu vybrat si jednu stranu a pak kopat jen za ni. Ale ty… tys to vždycky hrál na všechny strany.“

„Vypadni z mýho klubu.“ Torriovo roucho dramaticky zavířilo, když prudce ukázal ke schodům.

Sullivan vstal. „Ještě se uvidíme, Lenny.“

Lenny Torrio počkal, dokud si Sullivan nevyzvedl svoji pistoli a nenechal se eskortovat z klubu, než zavolal svého impa. Vychrtlé drobné stvoření se vyplížilo ze stínu pod pohovkou a vylezlo na stůl. Napůl opice, napůl ještěr, v netopýří tváři se zlověstně usmívala tlama plná černých špičatých zubů. Čekal na večerní rozkazy.

„Sleduj ho,“ nařídil mu Lenny. „Chci vědět, kde přespává.“

Imp zavřeštěl, seskočil ze stolu a vylezl po cihlové stěně k nejbližšímu pootevřenému oknu. Roztáhl kožnatá křídla a zmizel ve tmě. Lenny si nalil další skleničku, než se k němu přidal jeho host. Orientálec trpělivě čekal v temném výklenku na balkonu. Lennyho znervózňovalo, jak tam jen tak stojí jako v pozoru nebo tak něco. „Co?“

„Bude ten muž problém?“ Jeho angličtina byla perfektní.

Jake Sullivan byl pravděpodobně ten nejtvrdohlavější, nejsoustředěnější, nejneoblomnější, nejstatečnější a tím pádem i nejtupější parchant, jakého kdy Lenny potkal. „Asi jo. Vyptával se na vaše lidi, co je zabila ta Rváčka.“

„Co ví?“

„Nic moc. Ani neslyšel o Grimnoiru.“

Muž pokýval hlavou. „V tom případě jste mu o něm pověděl… vy?“ V těch slovech se skrývala hrozba.

„O vašich lidech samozřejmě ne,“ vyhrkl Lenny. „Nejsem idiot. Podívejte, kdybych věděl, že chcete Delilah, dal bych ji vám, ne jim. Nebyla to moje chyba. Moji lidi už hledaj tu grimnoirskou partu a ty další dva lidi, co jste chtěli. Jakmile se mi něco donese, dozvíte se to jako první. Váš šéf se na mě může spolehnout.“

Japonec povytáhl jedno obočí. „Kancléř to rád uslyší a za vaše služby budete štědře odměněn. Mimochodem…“ Sáhl do obleku a vytáhl těžký váček. Při dopadu na stůl zacinkal, vysypalo se několik osmihranných zlatých mincí. „Vaše zdroje v Kalifornii měly pravdu. Našly Cesťáka Joea, stále však hledáme něco, co mu patřilo. Strojní součástku. Neměl ji u sebe.“

Lenny kýval hlavou, když si od něj vzal papír, letmo si ho prohlédl. Byl to nákres nějakého mechanismu, který dalece přesahoval jeho znalosti. Rozechvělou rukou ho strčil do roucha. „Zjistím, co se s tím dá dělat.“ Lenny dokázal najít cokoliv a kohokoliv, protože to byla jeho práce. Díky tomu se z něj stal mocný muž. Byl nejlepší Pátrač v branži.

„Je možné, že by ten muž byl ochotný vstoupit do služeb kancléře?“

„To těžko.“ Torrio se zasmál, ale rychle zmlkl. „Tím jsem samozřejmě nemyslel nic špatnýho. Ale starej Jake byl vždycky hodně přímočarej. Vidí věci jen černý a bílý, a jakmile nabere svůj kurz, nic ho z něj nevychýlí.“

„Obdivuhodná ctnost. Upozorněte mne, až se váš démon vrátí. Váš přítel je příliš zvědavý a je třeba se o něj postarat. Budu potřebovat asistenci vašich lidí.“ Nepatrně se uklonil, než se vrátil ke svému stolu.

Lenny se pokusil nalít si další drink, ale ruce se mu třásly tak silně, že drahou kořalku rozlil po stole. Jeho starý kámoš Sullivan měl pravdu. Měl ve zvyku kopat za víc než jeden tým. Naneštěstí ho zlanařil ten nejhorší ze všech a cesta zpět neexistovala. „Promiň, seržo.“ Vzdal to a pořádně si lokl přímo z láhve. „Je to jen obchod.“

KAPITOLA 5

Pánové, dosáhli jsme nejzazšího bodu. Pokud se na to někdo z vás necítí, teď je správná chvíle to říct. Za hodinu bude příliš pozdě odejít. Jakmile tam půjdete, budete to muset vydržet až do konce. Bez mrknutí budete muset udělat vše, co vám rozkáží, bez ohledu na obtížnost nebo nebezpečí s tím spojené. Ať už svoláte mračna a blesky, budete vrhat oheň a ocel, lámat vůli Němců, strhávat bojové zeppeliny z oblohy nebo bojovat muž proti muži – musíte do toho dát vše. Musíte znát svou Moc, jak ji použít a jak to přežít. Bez ohledu na to, co přijde, se nesmíte zlomit. Promyslete si to – vy všichni. Pokud si někdo z vás přeje odejít, s radostí ho omluvím, protože jsou tu další, kteří čekají na jeho místo.

Generál Theodore Roosevelt

Projev k Prvním dobrovolníkům (Aktivním)
před druhou bitvou na Sommě, 1918

CHICAGO, ILLINOIS

Sullivan se převaloval, horečnaté sny mu kazily odpočinek.

Nakonec to vzdal a jen tam ležel, bez trika a zpocený, v mizerné náladě s mizernou chřipkou, napůl vzhůru a jeho mysl se stále zabývala dozvuky chaotických snů. Bahnitá pole, kde polámané stromy trčely z hlíny jako úlomky kostí. Taková spousta zeppelinů, že málem zakryly celou oblohu. Němci, které zabíjeli znovu a znovu, zatímco je kaiserovi kouzelníci oživovali a posílali zpátky do bitvy, dokud z nich nezůstala fašírka, která už neudržela pušku. Dělostřelecký granát, který bratrovi utrhl půlku obličeje. Generál Roosevelt umírající v spršce krve a ohně ve spárech Odvedence a…

Pak se probudil. Sullivan si povzdechl, zíral na temný strop. Vnitřní hodiny mu tvrdily, že do rána je daleko, ale věděl, že spánek stejně nepřijde. Usoudil, že za sen může setkání s Lennym. Připomněl mu staré špatné časy.

Zaslechl zapleskání u okna. Nejdřív to považoval za holuba, ale znělo to příliš… kožnatě. Sullivan dál zhluboka dýchal. Naslouchal.

* * *

Amish McCleary nesnášel, když se mu říkalo retard, z pana Torria však měl příliš velký strach, než aby se ohradil. Dokáže svému šéfovi, že je na něj spolehnutí a že zvládne víc než jen odposlouchávání pašeráků alkoholu a pasáků.

Osobně toho Zvedáka sejme. Ten vazoun měl slušnou reputaci. Měl to být vážně drsňák, těžká váha, ale Amish věděl, že nikdo není tak drsný, když spí v posteli, někdo mu vykopne dveře a pokropí ho kulkami. Co na tom, že bude spát? Na ulici se i tak bude říkat, že to byl Amish McCleary, kdo měl dost kuráže, aby sejmul Zvedáka Jakea Sullivana.

Na pana Torria to udělá dojem. Možná ho pak začne uznávat i Al Capone, možná si pak už nikdo netroufne utahovat z jeho šilhání.

Japonec seděl v packardu na sedadle spolujezdce. Pana Torria se Amish bál, ale Japonec ho k smrti děsil. Amish byl jednou zvědavý, jestli jsou Japonci stejní jako běloši, a zkusil ho Přečíst, i když ho pan Torrio varoval, ať to nedělá. Jako by svou Mocí narazil do cihlové zdi. Amish nebyl příliš silný Čtenář. Jeho Moc fungovala jen občas a dostal se do hlavy jen vyloženým hlupákům. Když to zkoušel na chytré lidi, jako by se od nich odrazil. Od Japonce se však neodrazil, on ho vyloženě nakopnul do hlavy a odhodil ho přes celou ulici. Amishe pak tři dny v kuse hlava bolela.

Japonec se na něj ani nepodíval, jako by byl příliš dobrý na to, aby s Amishem ztrácel čas. „Démon se vrací,“ oznámil.

Orientálec musel mít hodně dobrý sluch, protože Amish pleskot křídel uslyšel až o deset vteřin později. Imp pana Torria se usadil na zpětném zrcátku a zaskřehotal. Amish ho poslouchal. Neuměl démonsky tak dobře jako pan Torrio, ale podstatu pochopil. „Zvedák usnul. Jdeme.“

Japonec zvedl jednu ruku. „Nejprve pošli jednoho svého muže, aby zkontroloval halu.“

Amish znejistěl. Pan Torrio svěřil velení jemu, ne Japoncovi. Netušil ani, kdo Japonec je a pro koho dělá a on mu z ničeho nic začne rozkazovat? Ale zaváhal, protože zaprvé měl z Japonce hrůzu a zadruhé to byl dobrý nápad.

Daniel Garrett popáté zkontroloval hodinky. Byly skoro tři hodiny ráno.

„Jsou to přesně dvě minuty, co ses na ně díval,“ řekl Heinrich, aniž by se otočil od okna. Němec působil uvolněně, když sledoval prakticky prázdnou ulici a průčelí hotelu Rasmussen, ale on se neustále dokonale ovládal. Mohl by kolem nich explodovat celý svět a Heinrich by se dál choval, jako by se nic nedělo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Drsná magie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.