TRIÁDA

AUTOR

QUIJOTA

IVAN

MATOUŠEK

© Ivan Matoušek, 2014

ISBN 978-80-7474-102-9 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7474-121-0 (PDF)

ISBN 978-80-7474-122-7 (epub)

ISBN 978-80-7474-123-4 (mobi)

DÍL PRVNÍ

Vévodovi de Béjar

PŘEDMLUVA

Autor marně přemýšlí nad předmluvou k románu o Quijotovi, kratochvilnému špásu, vhodnému do každé doby pro mrzuté a zádumčivé povahy, knize zplozené ve vězení, až přítel mu dá radu, ať předmluvu nezdobí učenostmi, i když by se snadno našly. Autor k dobru věci, jak si sám uvědomí, přítele poslechne.

I

V osadě manchského kraje žil chudý šlechtic Quijada, Quesada nebo Quijana (spisovatelé v tom nejsou zajedno), asi padesátiletý, postavy suché, vysoké a hubené, tváře se mu v ústech jedna druhé dotýkaly. Měl hospodyni (přes čtyřicet let) a neteř Antonii (necelých dvacet let). Z četby dobrodružných románů se zbláznil a rozhodl se stát potulným rytířem. Dal si jméno don Quijote de la Mancha, svého koně nazval Rocinante. Za dámu svého srdce si zvolil svou tajnou lásku, selské děvče Aldonzu Lorenzovou, kterou pojmenoval Dulcinea z Tobosa, neboť z Tobosa pocházela.

II

Časně ráno horkého červencového dne nepozorován vyráží rovinou Montielskou na svou první výpravu. Mrzí ho, že není pasován na rytíře. Představuje si, jak učenci budou jeho výpravu popisovat, jak budou šťastni lidé, kteří se dovědí o slavných činech dona Quijota. Jeho prvním dobrodružstvím není příhoda v průsmyku Lápice ani boj s větrnými mlýny (jak praví někteří autoři), ale odehrálo se v hospodě, kterou považoval za hrad (hospodského za kastelána, běhny za vznešené dámy). Protože si nenechal sundat helmici, museli ho krmit a víno pil brčkem.

III

Na dvoře hospody zranil dva mezkaře, kteří chtěli napojit mezky a nebrali vážně jeho noční obřadné střežení zbraní v korytě vedle studny. Načež jej hostinský urychleně pasoval na rytíře.

IV

Následujícího dne se rozhodl vrátit domů, aby si opatřil peníze a košile. (V románech o bludných rytířích se podle hostinského prý autoři psaním takových samozřejmostí nezdržují.) Rovněž pomyslel na zbrojnoše. Cestou se zastal chlapce Andrese, kterého bil sedlák Juan Haldudo, poněvadž mu špatně hlídal ovce. Po Quijotově odchodu dostal chlapec ještě větší výprask. Quijote se dále vrhl na toledské kupce jedoucí do Murcie pro hedvábí, protože se ta nadutá cháska a zbabělá otrocká lůza zdráhala uznat, že Dulcinea je na světě nejkrásnější, neboť ji dosud neviděli. (Jaký by ale potom mělo smysl vyznávat pravdu tak zřejmou?) Rocinante však při útoku zakopl, Quijote z něho spadl (Neutíkejte, křičel, ne vlastní vinou tu ležím, to kůň se překotil!), a jeden mezkař mu ještě natloukl.

V

Zmlácený Quijote přivolával dle návodu z rytířských knih pomoc strýčka, markýze z Mantuy. Našel jej však z mlýna se vracející sedlák, poznal v něm pana Quijana a na mezku ho dovezl za soumraku domů. Tam už byl šest dní postrádán hospodyní a neteří. Ty tvrdily faráři panu licenciátovi Pero Pérezovi a holiči mistru Mikulášovi , že se zbláznil z rytířských knih a že se chtěl sám stát bludným rytířem. Farář knihy odsoudil do ohně, aby již žádným čtenářům nezavdaly příčinu udělat to, co udělal jeho přítel. Tomu dali najíst, uložili jej do postele a nechali spát.

VI

Zatímco spí, lincenciát s holičem škodlivost jednotlivých knih posuzují a ke spálení odsouzené dávají hospodyni, která je vyhazuje z okna. Licenciát o jednotlivých knihách, o překládání a o básních pozoruhodně uvažuje. Některé knihy jsou pro něho vzácnou kořistí, k některým má vztah pro přátelství s autorem. To se týká i Galatey od Cervántesa. Celkově si počíná nesoustavně, netrpělivě.

VII

Quijote bojuje proti postavám z dobrodružných knih zmíněných v předchozí kapitole. Dostane najíst a opět usne. Spí dva dny. Hospodyně spálí i knihy, jež měly být uchovány. Farář a holič dveře do knihovny zazdí, což si Quijote vysvětlí jako čin kouzelníka Frestóna, který knihovnu odnesl. Po čtrnácti dnech klidu přemluví Sancha Panzu, chudého sedláka ze sousedství, aby se stal jeho zbrojnošem, že on z něj udělá vladaře ostrova, jejž dobude. Také si opatřil peníze a košile. Na svou druhou výpravu vyrazil opět rovinou Montielskou, leč tentokrát v noci. Sancho s tlumokem a měchem vína jel na oslu jak patriarcha. Ani se nerozloučil se ženou a dětmi.

VIII

Quijote neúspěšně bojuje s obry, které proměnil Frestón ve větrné mlýny. Se suchou větví místo rozbitého kopí a bez snídaně druhý den okolo desáté hodiny dorazil k průsmyku Lápice. Sancha poučil, že mu proti rytířům nesmí pomáhat (že musí přemoci svou přirozenou divokost). Dobrodružství s dvěma benediktiny (čarodějníky), při kterém mezkaři zmydlili Sancha, vyvrcholilo Quijotovým soubojem s Biskajcem (zbrojnošem manželů cestujících přes Sevillu do Ameriky). Na tomto místě se autor omlouvá, že zápisy o výkonech Quijota končí. Avšak druhý autor, přesvědčen, že v archivech či psacích stolech nějaké zápisy o slavném rytíři být musí, našel konec dobrodružství.

IX

Autorem neukončené vyprávění zarmoutilo čtenáře, který předpokládá, že u Quijota budou i dva učenci zaznamenávat jeho nevídané činy, myšlenky a hlouposti. A nejsou-li ještě zaznamenány, jsou uchovány v paměti lidí z jeho vesnice. Čtenář chce poznat celý život slavného Španěla, světla a zrcadla rytířstva manchanského. Je přesvědčen, že za svou námahu bude i on pochválen. Nebesa, náhoda a štěstí přispěly k tomu, že se v toledské Alcaně dostal ke starým listinám, které nabízel nějaký hoch obchodníku s hedvábím. Do arabského textu nechal nahlédnout Maura, a když se od něho dověděl, že je to Historie dona Quijota de la Mancha sepsaná Cidem Hametem Ben Engelim, koupil ty papíry od hocha za půl reálu a Maur mu ji musel celou přeložit. V prvním sešitu je líčena bitva s Biskajcem. Ten je vyobrazen nad nápisem Don Sancho z Azpeitie. Hubený Rocinante (rocín = kůň, ante = kdysi) má u nohou nápis Don Quijote. Sancho Panza (panza = břicho), držící za ohlávku osla, má u nohou nápis Sancho Zancas (zancas = kuří nožky). Pro historii, sokyni času a uchovavatelku činů, je však důležité, že Quijote v zuřivém boji přišel o ucho a o helmici, ale Biskajce přemohl, nicméně vyhověl dámám a zbrojnoše jim ušetřil, pouze musely slíbit, že se vydá za Dulcineou, aby s ním naložila, jak se jí zlíbí.

X

Sancho se domníval, že po Quijotově vítězství nad Biskajcem dostane ostrov, ale on mu vysvětlil, že se nejednalo o dobrodružství ostrovní, ale křižovatkové, kdy se jen přijde o ucho. Dále tvrdí, že bludný rytíř nemůže být postaven před soud, byť by zabil sebevíc lidí. Když mu Sancho ošetřoval ucho, byl poučen o zázračných léčebných účincích Fierabrásova balzámu. Inspirován helmicí Mambrinovou je Quijote rozhodnut opatřit si násilím nějakou novou za svou rozbitou. Co se týče střídmosti bludných rytířů, připouští sice, že asketismus má své meze, ale na rozdíl od Sancha skromnou stravu (křížaly) a spaní pod širým nebem vítá.

XI

Pastýřům koz, kteří je vydatně hostili, zdlouhavě vyprávěl o dávném zlatém věku a jak je v dnešní hříšné době pro bezpečí dívek, vdov a sirotků třeba potulných rytířů. Mladík Antonio při loutně zazpíval o své lásce k Ollale. Píseň mu složil jeho strýc farář. Quijote chtěl, aby ještě zpíval, ale Sancho zmožen vínem tvrdil, že pastýřům práce nedovoluje prozpívat celou noc. Jeden z nich Quijotovi zraněné ucho vyléčil.

XII

Bohatý šlechtic pastýř Grisostomo, student ze Salamanky, zemřel z neopětované lásky ke krásné upejpavé pastýřce sirotku Marcele. Jeho spolužák a přítel pastýř Ambrosio prosadil splnění nebožtíkovy poslední vůle být pochován jako pohan na skalnatém místě, kde Marcelu poprvé spatřil. Též jiní odmítnutí pastýři po Marcele vzdychají a její jméno ryjí do buků. Quijote přijímá pozvání Pedra, aby se s ostatními pastýři zítřejšího pohřbu zúčastnil.

XIII

Na slavný pohřeb míří též Vivaldo a další šlechtic. Quijote vysvětluje cestou Vivaldovi, který se mu diví, proč cestuje ozbrojen zemí tak pokojnou, co je potulné rytířství (Kulatý stůl, odříkání větší než u mnichů, zamilovaná mysl obrácená k dámě, Dulcinea). Pochovávaný Grisostomo má na márách listiny opěvující Marcelu, které Ambrosio na příkaz přítele chce spálit. Vivaldo aspoň některé zachrání.

XIV

Čtyři pastýři kopou hrob. Vivaldo přečte Zoufalou píseň (poslední list, který Grisostomo napsal). Objeví se Marcela, aby přítomným vysvětlila, že není vinna Grisostomovou smrtí a bolestmi zamilovaných, protože nemusí milovat toho, kdo je zamilován do její krásy, stejně jako by si nemohla stěžovat, že není milována, kdyby nebyla krásná. Láska je dobrovolná a ona si přeje žít v ustavičné samotě, svou čistotu si chránit ve společnosti stromů. Načež odejde. Quijote se rozhodne zabránit každému, kdo by chtěl Marcelu pro její důvtip a krásu pronásledovat. Pastýři spálili zbylé listiny a uložili nebožtíka do hrobu. Vivaldo s přítelem pokračoval do Sevilly, ale Quijote se rozhodl vyhledat Marcelu, aby jí nabídl své služby.

XV

Učený Cide Hamete Benengeli vypravuje, jak Rocinante obtěžoval galicijské kobyly vozků z Yangues. Kobyly si to nenechaly líbit a vozkové zmlátili i Quijota a Sancha. Quijote to považoval za trest, že se jako rytíř bil s chátrou. Sancho již nikdy nechce bojovat, čemuž by se ale jako vládce ostrova nejspíš nevyhnul.

XVI

Přes osla naloženého Quijota dovezl pomlácený Sancho do hospody, kde o ně pečovala hostinská, její dcera a pochybná Astuřanka Maritornes. Quijote je opět na hradě. Spisovatel této historie Cide Hamete Benengeli se zmiňuje podrobně o mezkaři, neboť byl jeho vzdáleným příbuzným. Autor chválí Hameta, že je dějepiscem důležitých detailů. Mezkařovi slíbila Maritornes, že se spolu vyspí, ale když zjistil, že ji (dceru pána hradu) u svého lože zadržuje Quijote, mlátil do něho, až pod ním spadla postel. Maritornes se schovala před hospodským do postele k Sanchovi, který se s ní popral. Ve tmě každý někoho tloukl. Biřic Svatého Bratrstva z Toleda měl dojem, že je Quijote mrtev.

XVII

Ten, když se probral, tvrdil Sanchovi, že ho navštívila dcera majitele hradu a udeřila ruka obra, začarovaného Maura, střežícího pannu. Pak ještě dostal od biřice ránu lampou do hlavy. Sancho mu sehnal suroviny na uzdravující balzám, po kterém se vyzvracel a usnul. Po probuzení pocítil úlevu a bez zaplacení vyrazil za dalším dobrodružstvím. Sancho, který po balzámu málem zemřel, protože není rytíř, chtěl odejít stejným způsobem, ale byl chycen veselou cháskou a vyhazován z pokrývky do vzduchu. Quijote mu nemohl pomoci. Maritornes se nad Sanchem slitovala a koupila mu víno. Odjel též bez placení, ale v hospodě zapomněl tlumok.

XVIII

Navrhuje vrátit se domů, neboť začínají žně. Quijote, který dosud zvítězil pouze nad Biskajcem, uviděl z pahorku ve stádech ovcí dvě vojska, v nichž poznává mnoho rytířů. Sedm jich usmrtil, než ho ovčáci trefili z praků vrhanými kameny. Měl zlomená žebra, rozdrcené dva prsty a přišel o nádobu s balzámem i o mnoho zubů a stoliček. K tomu všemu se ještě se Sanchem navzájem pozvraceli a Sancho zjistil, že ztratil tlumok, takže nemají co jíst. Quijote tvrdil, že bludní rytíři musí znát všechno, jako by byli vyučeni na pařížské universitě. (Kopí neotupí pero ani pero kopí.)

XIX

V noci narazili na světla pochodní, což byl z Baezy do Segovie směřující průvod zakuklených kněží, nesoucích na márách rytíře, který zemřel na mor. Quijote je pro jejich zpupnost rozehnal. Bakaláři Alonsu Lópezovi, jenž si pádem z mezka zlomil nohu, řekl, že napravuje křivdy, leč někdy se stane i něco nemilého. Sancho drancoval kněžské zásoby potravin. Pak bakaláře posadil na mezka, aby jel za ostatními a pověděl jim, že byli přemoženi Rytířem Smutné Podoby. Quijotovi vysvětlil, že ho napadlo takhle jej nazvat, protože vypadá unaveně a nemá stoličky a zuby. Quijote však ví, že to přízvisko vložil Sanchovi do úst kouzelník, který sepíše jeho historii. Rozhodl se nechat si nějakou smutnou tvář namalovat na štít. Podle Sancha ale stačí, odhalí-li svou vlastní. Když se chtěl Quijote podívat, zda jsou z mrtvého na nosítkách jen kosti, odtáhl zbrojnoš svého pána pryč. Najedli se, ale trýznila je žízeň.

XX

Při nočním pátrání po vodě došli do míst, kde slyšeli její hukot a údery železa. Quijote se z dopuštění nebes zrodil do železného věku, aby v něm vzkřísil věk zlatý, nebo aspoň pozlacený. Dobrodružství odložil na ráno, protože se Rocinante, kterému vyděšený Sancho přivázal nohy k ohlávce osla, nehnul z místa. Netrpělivému Quijotovi, čekajícímu v sedle na svítání, vyprávěl Sancho zdlouhavě o milostných nesnázích pasáka koz Lopeho Ruíze a pastýřky Torralvy z Extremadury. Příběh nečekaně ukončil převážením koz přes rozvodněnou Guadianu. Ze strachu udělal velkou potřebu, aniž se vzdálil, což mu Quijote vytkl. Ze Sanchovy věrnosti svému pánu soudí autor našeho vyprávění, že si Quijote vybral zbrojnoše z dobré křesťanské rodiny. Za svítání vyrazili. Strašidelné zvuky vydávalo šest valchových stoup. Sancho (pan Veselý) svými posměšky Quijota nakonec rozčílil, dostal od něho píkou přes záda a byl poučen, že v žádné rytířské knize zbrojnoš zbytečně nerozmlouval se svým pánem, a proto i oni dva budou jednati bez důvěrností. Sancha zajímá, kolik si v rytířských knihách zbrojnoši vydělali a měli-li plat měsíční, či denní. Quijote nemyslí, že zbrojnoši slouží za plat, ale on na Sancha pamatoval už doma se závětí, jelikož potulné rytířství je nejnebezpečnější povolání.

XXI

Pršelo. Z jedné vesnice do druhé jel holič na hnědém oslu a s mosaznou holičskou miskou na hlavě. Quijote viděl na sivém koni rytíře s přilbou Mambrinovou a zaútočil na něho. Holič si útěkem zachránil holý život. Quijote na ukořistěné misce nenašel hledí a usoudil, že polovina přilby chybí. Sancho si chtěl vyměnit svého osla za holičova, ale Quijote mu dovolil pouze výměnu postrojů. Sancho radil Quijotovi, aby statečné činy místo v pustinách konal ve službách válčícího vládce, kde budou zaznamenány, a kde ani činy zbrojnoše nezůstanou v kalamáři. Quijote má však v úmyslu předstoupit před krále již jako slavný. Sní o lásce rytíře a princezny, o dobrodružství, které jedině on se zdarem vykoná, dále jak přemůže ve válce králova nepřítele, vezme si princeznu a sám se stane králem. Znepokojen je pouze pochybnostmi o svých předcích. Ale mudrc, který sepíše jeho historii, v něm třeba nalezne královského vnuka. Sancho touží stát se hrabětem všude doprovázeným holičem.

XXII

Cide Hamete Benengeli, spisovatel arabský a manchský, vypravuje, jak Quijote potkal spoutané odsouzence. Divil se, že je král posílá na galeje. Snaží se pochopit, kdo je za co odsouzen, v čemž mu brání jejich žargon. Největší zločinec Gines z Pasamonte sepsal na galejích, kde je víc času, svou historii a zastavil ji v žaláři za dvě stě reálů. Nyní v ní hodlá pokračovat. Ale Quijote odsouzence s pomocí Sancha osvobodí. Když však chce, aby šli nejprve společně do Tobosa a tam vylíčili Dulcinei toto slavné dobrodružství, snese se na něj příval kamení, odsouzený student mu rozbije misku, vezmou mu pláštík a Sanchovi kabát a rozejdou se, aby je nenašlo Svaté Bratrstvo. Z něho má strach i Sancho.

XXIII

Quijote kvůli Sanchovi rozhodl, že se schovají před Svatým Bratrstvem v divočině Sierry Moreny. Ve stejných místech schovaný Gines z Pasamonte jim v noci vzal osla. Nešťastný Sancho ulehčuje tlumoku přesouváním kněžské kořisti (viz XIX) do žaludku. Quijote našel podušku s malým zavazadlem. Sancho seskočil z osla (sic), aby nečekaný objev prozkoumal. V zavazadle bylo jemné prádlo, slušná hromádka zlatých dukátů (ty si směl nechat) a zápisník se sonetem a dopisem. Quijote, který je jako potulný rytíř i umělec, usoudil, že pisatel nešťastně miluje Fili. O kus dál se mihne skákající polonahý muž. Quijote ho chce vypátrat. Sancho by nerad zlaťáky vracel. (Zase již je bez osla.) Od pastýře koz se dověděli, že zavazadlo patří mladíkovi, který se v této pustině objevil před půl rokem, žije v dutině korkovníku, je ušlechtilý, ale rovněž mívá záchvaty agresivity (ač mu pastýři nabízejí jídlo, někdy je o ně násilím připravuje, proklíná Fernanda, chtějí ho nechat léčit v Almodóvaru). Najednou se Otrhanec Špatné Podoby objeví. Oba rytíři se vzájemně s údivem prohlížejí.

XXIV

Rytíř z Křoví (Cardenio) dostal od Sancha a pastýře najíst. Pak upozornil, že nesmí být přerušen (což Quijotovi připomnělo převážení koz, viz XX), a vyprávěl, že je z Andalucie, zamiloval se do Luscindy, nesměli se vídat, psali si, otec ho poslal k vévodovi Ricardovi, kde se spřátelil s jeho druhorozeným synem Fernandem, který svedl selku. Cardenio se s ním vrátil domů, kde se mu pochlubil s Luscindou. Fernando byl nadšen. Když se Cardenio zmínil o jejím přání přečíst si Amadíse de Gaula, nadšený Quijote to nevydržel a začal vychvalovat i další rytířské knihy. Chtěl je rytíři půjčit, ale vzpomněl si, že o ně kvůli černokněžníkům přišel. Leč přerušeného Cardenia se zmocnilo šílenství a kvůli cti královny Madásimy z nedorozumění napadl Quijota, Sancha i pastýře a zmizel. Pak se poprali Sancho s pastýřem. Quijote chce Cardenia kvůli konci jeho příběhu vypátrat.

XXV

Quijote poučuje Sancha, že se jako rytíř musel zastat cti královny Madásimy, i když to nebylo rozumné. Načež se mezi rozervanými skalisky rozhodne napodobit Amadíse Galského na Pusté skále, kde se pod jménem Beltenebrós (Lepý Zasmušilec) kál, jelikož jím pohrdla Oriana. Je to snazší než jej napodobit v roztínání obrů. A pomásti se bez důvodu, to je teprv něco! Ostatně podle pastýře Ambrosia důvod k obavám má, neboť už je dlouho vzdálen od Dulciney. Pošle za ní s dopisem v Cardeniově zápisníku Sancha na Rocinantovi. Poučí jej, že podobně jako Dulcinea byly vysněné i Amaryllidy, Filidy, Galateje. Též napíše pro něho do zápisníku potvrzení na tři osly (datováno 22. 8.). Přikazuje mu, aby opatroval přilbu Mambrinovu, za kterou již čtvrtý den považuje holičskou misku (viz XXI). Kát se chce v rouše Adamově (po vzoru Rolandově, když se dověděl, že Angelica hřešila s Medorem). Sancho nechce nahého pána vidět. Nakonec se podívá, jak Quijote svlékne kalhoty a jak udělá dva kotrmelce a dvakrát se postaví na hlavu, aby s čistým svědomím mohl Dulcinei vyprávět i o jeho ostatních bláznovstvích. Cestu divočinou si značí větvičkami kručinky. Quijote bude očekávat odpověď Dulciney, která jej vysvobodí, nebo ponechá v bláznovství definitivně.

XXVI

Rozhodl se, že nebude napodobovat šílení Rolandovo, ale zádumčivost Amadíse. Do kůry stromů a do písku ryje verše. (Ty, co se dochovaly, jsou v knize uvedeny.) Sancho před hospodou, kde létal do vzduchu (viz XVII), potká faráře a holiče, kterým řekne, co se s Quijotem děje. Zápisník s dopisem si od něho zapomněl vzít, což ho mrzí kvůli potvrzení na tři osly. Dopis Dulcinei, dceři Lorenza Corchuela, zná nazpaměť, ač ho různě komolí. Jeho představy o vlastní budoucnosti jsou důkazem síly Quijotova bláznovství. Farář se rozhodne převléci za potulnou slečnu a holiče požádá, ať se převleče za zbrojnoše, že takto Quijota poprosí o pomoc a dovedou ho zpět do vsi.

XXVII

Převlečeni za pomoci hostinské (ona i její manžel si pamatují na bláznivého rytíře s balzámem a na létajícího zbrojnoše) rozloučí se i s Maritornes a odjíždějí. Farář si připadá v ženských šatech hříšně a chce si převlek s holičem vyměnit. Ten je ochoten se převléci teprve před cílem. Tam je Sancho nechá čekat, aby Quijotovi vyřídil ústně takový vzkaz od Dulciney, kterým by ho z těchto míst vyvedl bez jejich námahy. Oni se mezitím setkají s nešťastným Cardeniem, zpívajícím verše a znělku. I jim vypráví svůj příběh, jehož první část až do přerušení Quijotem (viz XXIV) znají již díky Sanchovi. Nyní se ještě dovídají, jak si zrádný don Fernando vzal jeho milovanou Luscindu.

XXVIII

Po chvíli farář, holič a Cardenio uslyší nářek a spatří za hocha převlečenou krásnou selku Doroteu, dceru bohatého Clenarda, kterou svedl a opustil don Fernando. Když si v blízkém městě měl brát Luscindu, převlékla se do pastýřských šatů a v doprovodu pastýře tam za půl třetího dne dorazila. K svatbě nedošlo, protože omdlelá nevěsta měla v ruce na lístku napsáno, že je snoubenkou Cardeniovou. Rozzuřený Fernando odešel. Cardenio odešel již předtím v zoufalství do divočiny. Z města zmizela rovněž Luscinda. Dorotea marně Fernanda hledala, načež musela z města také uprchnout, neboť v domnění, že ji pastýř unesl, byla slíbena odměna za její nalezení. Dotírajícího pastýře shodila ze skály. Když dobytkář, u kterého sloužila, poznal, že není chlapcem, zachránila se před jeho chtíčem útěkem do divočiny.

XXIX

Cardenio ujišťuje Doroteu, že jejich trápení mohou pominout. Holič se zmíní o Quijotovi. Cardenio si ho mlhavě vybavuje. Sancho se od něj vrátil s nepořízenou, jelikož Quijote se nemíní objevit před Dulcineou, nezaslouží-li si to nějakým hrdinstvím. Dorotea, která též přečetla mnoho rytířských knih, chce na Quijota zapůsobit jako vznešená dáma. Převlékla se do krásných šatů, které má s sebou. Farář řekl překvapenému Sanchovi, že je to princezna Micomicona a že přišla až z Guiney požádat Quijota o pomoc proti zlému obru. Sancho si přeje, aby se s ní Quijote oženil, a tak se nestal arcibiskupem, jenž mu nemůže být jako ženatému užitečný. Zavedl ji, doprovázenou holičem v roli princeznina zbrojnoše, mezi rozervaná skaliska ke svému pánovi. Ten slíbil, že nepodnikne jiné dobrodružství, dokud obra nepřemůže, a hned se vydali na cestu. Sancho znovu lituje ztráty osla a sní, jak své černošské poddané rozprodá ve Španělsku do otroctví. Farář na silnici vítal Quijota jako podstatu potulného rytířstva. Dohadují se, kdo na čem pojede a kdo půjde pěšky. Holič při pádu z mezka přijde o vousy, což Quijote považuje za zázrak, stejně jako když mu je farář pomocí zaříkávadla opět vrátí. Do Micomicónu se podle faráře pluje z Cartageny, kam se lze dostat přes jejich ves. Též Quijotovi vysvětlil, že byli na cestě do Sevilly pro peníze z Ameriky a zde v této pustině je přepadli galejníci. (O jejichž osvobození věděl od Sancha.)

XXX

Quijote si jako potulný rytíř všímá utrpení ubožáků, a ne jejich darebáctví. Holičskou misku rozbitou galejníky (viz XXII) a dosud neopravenou má přivázanou k sedlu. Dorotea mu vypráví podle rytířských románů, jak ho hledala, aby ji zachránil před obrem Pandafilandem Kosookým. Oženit se s ní však nemůže kvůli Dulcinei. Sancha, který mu to vytýká, srazí píkou k zemi. Navíc se Sancho málem podřekne, že Dulcineu neviděl. Přiznal, že dopis pro ni s sebou neměl, že jej ale uměl nazpaměť. Náhle spatřil za cikána přestrojeného Ginese de Pasamonte na svém oslu a domohl se zvířete nazpět. Quijote mu přitom poukázky na slíbené osly nezrušil. Farář i Cardenio se podivují, jak Quijote až na rytířské romány mluví zcela rozumně.

XXXI

Pro Sanchovy dojmy ze setkání s negramotnou zpocenou selkou Dulcineou má pochopení. Dulcinea chce, aby opustil divočinu a vydal se do Tobosa. Moc se nasmála, že je Rytířem Smutné Podoby. Biskajec k ní prý přišel, z trestanců dosud neviděla ani jednoho. Dárek od ní Sancho nedostal. Z Tobosa se vrátil tak brzy díky čaroději. Quijote se rozhodne nejprve pomoci princezně (Sanchovi dá kus jejího království i bez ženění), a pak půjde za Dulcineou. Sancha, který ji nikdy neviděl, už lhaní unavilo. Společnost se občerstvuje u studánky. Kolem šel Andres, poznal Quijota a se zlobou mu vylíčil, jak doplatil na jeho pomoc (viz IV), a nepřál si, aby to napravil, což ho pobouřilo, zatímco ostatní pobavilo.

XXXII

Příštího dne společnost dorazila do hospody, kterou Quijote se Sanchem již jednou navštívili (viz XVI a XVII). Hostinský se ženou, dcerou a Maritornes je poznali. Utrmácený Quijote ihned ulehl a usnul. Ostatní při jídle hovořili o jeho bláznovství. Hostinský nechápal, jak se lze pomátnout z rytířských románů, které jsou nejlepším čtením, načež přinesl někým zapomenutý kufřík se třemi knihami a popsanými lístky. Farář chtěl dvě knihy plné nesmyslů spálit a jednu jako skutečnou historii ponechat. Hostinský namítl, že romány byly vytištěny se svolením Královské rady a že sám by s pálením postupoval opačně. Dorotei a Cardeniovi připomíná Quijota. Nicméně k údivu Sancha uznává, že dnes již potulných rytířů není. Farář mu knihy ponechal. Sancho uvažuje o návratu k rodině (podle výsledku výpravy do Micomicónu). Všechny zaujme Povídka o nevhodně zvědavém (na lístcích), takže se ji farář rozhodne přečíst.

XXXIII

Ve Florencii žili významní šlechtici Anselmo a Lotario, nazývaní dva přátelé. Anselmo si vzal krásnou a ctnostnou Camilu, leč pojal úmysl její ctnost vyzkoušet. Požádal o to Lotaria, který se mu jeho šílenou touhu po poznání marně snažil pádnými argumenty rozmluvit. Nakonec se tedy odhodlal ke lsti, a aniž by Camilu sváděl, tvrdil, že ho odmítá. Anselmo je pozoroval klíčovou dírkou, a tak Lotaria usvědčil ze lži. Ten se zastyděl a slíbil příteli vyhovět. Pošetilý manžel svým chováním naplňoval verše znamenitého básníka:

Sním, že smrt se v život změní,

zdraví hledám v nemoci,

pevnou stěnou projít chci,

svobodu mít ve vězení,

věrnost najít ve zrádci.

Smluvil se však osud sám,

od něhož nic nečekám,

s nebem – na mne nebožáka,

že když nemožné mě láká,

i to možné ztratit mám.

Odjezdem za venkovským přítelem vytvořil pro Lotaria takové podmínky, že se do Camily opravdu zamiloval.

XXXIV

Camila, nenacházející u Anselma pochopení, se Lotariovi vzdala. Po návratu byl Anselmo ke své spokojenosti Lotariem ujištěn o počestnosti své ženy. Nyní už jen Všetečka chtěl, aby na ni zrádný přítel jako na Chloris psal oslavné verše. Ty se zasvěcené nevěrnici líbily, a dokonce to mohla před manželem (tvrdil jí, že je Lotario do jakési Chloris opravdu zamilován) říkat nahlas. Služebná Leonela o hříchu své paní věděla, utěšovala ji i povzbuzovala a sama si teď do domu vodila milence. Jednou ho Lotario zahlédl a v žárlivosti usoudil, že se jedná o dalšího milence Camily. Aby se jí pomstil, pravil Anselmovi, že se může z úkrytu v pokladnici přesvědčit o nevěrnosti své ženy. Ovšem vzápětí svého činu litoval, přiznal se k němu Camile a ta mu řekla o milenci služky, a navíc vymyslela, jak jeho unáhlení napravit. V pokladnici sehrála s ním a Leonelou takové divadélko, že ukrytý manžel (údajně opět u venkovského přítele) byl ve věrnosti své manželky utvrzen (chtěla dokonce svádějícího Lotaria zabít, načež se sama trochu poranila).

XXXV

Farářovo čtení přerušil boj s obrem (spící Quijote rozsekal šavlí měchy s vínem). Sancho, ač nespal, hledal obrovu hlavu, neboť věřil, že mu dopomůže k panství. Quijote poklekl před farářem v domnění, že klečí před princeznou, a pravil (k radosti Sancha), že jí obr už neublíží, načež únavou zase usnul. Farář slíbil zuřícímu hostinskému uhradit škodu a Dorotea slíbila Sanchovi hrabství. Pak farář pokračoval ve čtení novely. Všeobecná spokojenost byla narušena, když v noci Anselmo zahlédl prchat od Leonely milence. Chtěl služebnou zabít, a proto mu nakonec slíbila, že se ráno doví něco důležitějšího. Zamkl ji, vrátil se do ložnice a všechno řekl Camile. Ta, když usnul, utekla i se šperky a penězi k Lotariovi, který ji odvedl do kláštera a sám zmizel z města. Služebná utekla po prostěradle oknem. Když poznal Anselmo, co způsobil, odjel k venkovskému příteli, kde stihl napsat, že Camile odpouští, a zemřel zármutkem, který mu přinesla nevhodná zvědavost. Lotario padl v bitvě, načež Camila v klášteře zemřela žalem nad skonem svého milence. Farář by novele, jejíž formu považoval za zdařilou, věřil, kdyby v ní byl tak pošetilý ne manžel, ale nápadník.

XXXVI

Do hospody dorazil don Fernando s Luscindou (unesl ji z kláštera) a doprovodem, všichni zamaskovaní. Před jejich příchodem se stihla i Dorotea zamaskovat a Cardenio schovat. Postupně se však všichni poznali. Fernando nakonec přijal Doroteu za svou ženu (dobře se vyjadřovala, poutavě vyprávěla o svém neštěstí) a Cardenio již mohl být s Luscindou. Plakalo se štěstím, jen Sancho plakal z žalu, že Dorotea není princeznou Micomicónu.

XXXVII

Když tu novinku řekl vzbudivšímu se Quijotovi, ten tím nebyl překvapen, neboť ví, že je zde vše zakleto. Mezitím farář ostatním vyprávěl, jak lstí dostali Quijota z rozervaných skalisek (viz XXIX), načež se rozhodli, že Dorotea svou úlohu dokončí. Tu vstoupil Quijote již ustrojen a s helmou Mambrinovou na hlavě a sám Dorotei vysvětlil, že se v prostou dívku změnila z rozkazu čaroděje, jejího otce. Ona tvrdila, že je stále princeznou. Do hospody dorazil otrok doprovázející maurskou krasavici Lelu Zoraidu (Marii), která nerozuměla španělsky. V čele slavnostní večeře sedící Quijote pravil: Uvažme, jak podivné věci zažíváme. Kdo vstoupivší do tohoto hradu by poznal, že paní po mé levici je královnou Micomicónu a já že jsem Rytíř Smutné Postavy, jehož sláva jde světem? Potom duchaplně porovnával vědu s válečnictvím, které jako cestu k míru plnou nebezpečí hodnotil k radosti přítomných šlechticů výše. Odříkání je studentům vynahrazeno jejich pozdějším vlivným postavením a přepychem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Autor Quijota.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.