Kachní městečko

Veronika Brožková

Vydavatel: Jan Šuba-Makniha.cz

rok vydání: 2015

Ilustrátorka: Adéla Zbíral

©Jan Šuba-Makniha.cz

©Všechna práva vyhrazena!

ISBN 978-80-88080-39-8 (pdf)

ISBN 978-80-88080-40-4 (ePub)

ISBN 978-80-88080-41-1 (MOBI)

Obsah knihy

ZÁZVOROVÝ ČAJ

RÁNO

SNÍDANĚ

SMOLÍK KACHNÍ SLEČNY

KAVÁRNA

MODELKA

SNY – NESPLNĚNO

NEBE A CIGÁRKO

DEŠTNÍKY

ALOBALOVÝ KŘÍDLA

KARAMELOVÉ PUDINKY

PROZKOUMANÁ ČTVRŤ

KRÁLÍČEK

SLEPICE

FIALOVÝ OBDÉLNÍK

HONZA

MÁTA A POMERANČ

ŽÍT NEBO NEŽÍT

STARÉ ROHLÍKY

DĚTI NA KOLOBĚŽKÁCH

PLAKÁT, CO NEMĚL CHYBU

PAVLAČ

RŮŽOVÝ BREJLE

ZRUŠENÝ LETY

„VŠEDNÍ DEN“

MRAKY PŘÁNÍ DO VOBLAK

BONBONIÉRA

OKOUKANÝ MICKEY

TELEVIZE

SVĚTLUŠKA

IGRÁČCI

PITOMÁ PRÁSKAČKA

TEPLÁ POSTEL

MRAKY VEČERŮ

NOČNÍČKY

Zázvorový čaj

Na okno přiletěly sýkorky a zobaly slunečnicová semínka, která jim připravila. Sedla si ke kuchyňskému stolu a pozorovala je. Pila čaj z čerstvého strouhaného zázvoru. S plátkem citrónu a medem chutnal skvěle. Otevřela leták a zjistila, že v Hezku zlevnily mandarinky. V duchu si dělala plán. Tak jako každé ráno. Dneska musí vyluxovat, vyžehlit a udělat pořádek v lednici. Přemýšlela o tom, co jí včera řekl. To nemohl myslet vážně. Byl přiopilý. Vzala telefon a napsala mu esemesku. Doufám, že už je všechno v pořádku. Pusu. M. Potom dopila čaj a šla se podívat na Marušku. Ta spokojeně oddychovala v postýlce. Pohladila jí po její šestiměsíční hlavičce a při pohledu na ní se usmála. Ne, určitě to byl nějaký jeho fórek. Vybavila si včerejší večer.

Přišel z hospody a brblal nad přetrženou tkaničkou. Pak tiše a smutně promluvil.

„Maru, já už nemůžu.“

„Co nemůžeš?“ Odešla od mikrovlnky, kde mu ohřívala francouzské brambory.

„Takhle dál…“

„Cože? Jak to myslíš?“

„Je to nuda. Příšerná nuda.“

„O co ti jde?“

„Hrozně mě to otravuje. Do práce, z práce, doma pořád ty samý řeči, řev Marušky… Jsem jako v kleštích.“

„Ale dneska jsi byl přece v hospodě. Tam tě to taky nebaví?“

„Vlastně ani nevim. Prostě se tak ňák hledám.“

„Franto, neblbni. To se hledá každej…“

„Já se ale potřebuju najít.“

„Z toho se vyspíš. Pojď se najíst.“

Franta zavrtěl hlavou.

„Ba ne.“

Konejšivě ho políbila na tvář.

„Ale určitě jo.“

„Zejtra se vodstěhuju.“

Zůstala na něho zírat.

„A dal jsem výpověď.“

„Děláš si srandu? A z čeho budeme, proboha, žít?!“

„Nevim a je mi to jedno. Prostě jsem se rozhod, že budu dělat jen věci, který mi něco říkaj. A moje práce byla na draka.“

„Kde budeš bydlet?“

„Netušim. Ale tady mě to vyloženě sere. Jdu si lehnout.“

Franta mátožně zaplul do ložnice. Marie si lehla na kanape v obýváku. Usnula až k ránu. To už byl Franta pryč.

Šla do kuchyně a sebrala hrnek ze stolu. Na jeho dně zůstal nastrouhaný zázvor. Kousek si vzala a dala ho do pusy. Příjemně pálil. V tu chvíli jí přišla esemeska. Přijala ji třesoucí se rukou. Marus, promin, ale uz se nevratim. Treba se mi to nepovede, ale musim se zkusit najit. F.

Sýkorky už na parapetě nebyly. Musí koupit další slunečnicová semínka a zajde i pro mandarinky v akci. Rozplakala se.

Ráno

Šli ulicí. Marie a Jaroslav. Manželé na dovolené. Marie se soustředila na kouření cigarety. Jaroslav sledoval chodník. Kromě vajglu, růžové kuličky žvýkačky a hnědého ohryzku neviděl nic zajímavého. Zvedl oči výš a zaujalo ho, co spatřil. Maminku, která si utírala slzy elegantním pánským kapesníkem. Těkavě kontrolovala, jestli ji někdo nevidí. Na kočárku se jí kynklala igelitka plná mandarinek.

„Vlastně už mě život nebaví tak jako kdysi.“ Marie vydechla kouř.

„A dřív tě bavil?“

„Dřív jo… Bavilo mě všechno. Dělat k snídani lívance, cachtat se ve vaně, běhat v teplákách kolem baráku, pěstovat levanduli na balkóně…“ Marie vzdychla.

„A teď?“

„Teď mě nebaví nic… Vůbec nic.“

Bylo mlhavé ráno. Teprve se probouzelo. Minul je navoněný muž s ranními novinami v jednom podpaží a pytlíkem čerstvých housek v druhém. Pak kolem prošla troska s mastnými vlasy a vyhublým psem na roztřepeném provázku.

„Jak to?“

„Já nevim… Představuju si i jiný lidi, jak ráno jdou na záchod, oblíkaj se, snídaj, čistěj si zuby, jdou do práce…“

„Jsou na tom stejně. No a?“

„Je to pořád dokola.“ Marie odhodila vajgl. Jarda se za ním otočil a ještě zahlédl pár jisker, které od něho odskočily.

„A co bys chtěla dělat jinýho?“

„Já nevim… Třeba bych se chtěla proletět balónem.“

„A co ti brání?“

Marie se zamyslela.

„No jo, to je fakt… Vlastně nic.“

„Tak vidíš…„To já se zas bojim, že něco prošvihnu. Bude mi osmdesát a budu mít pocit totálně prošustrovanýho života.“

„Neboj se.“

„To se ti řekne.“ Jaroslav se zachmuřil.

„Tak s tim něco dělej.“

„Ale co?“

„Já nevim. Něco.“

Marie šla k záhonku u chodníku, utrhla růžové poupě a přivoněla k němu. Kolem procházející shrbená babička s dlouhým jezevčíkem na ni zakřičela.

„Co to děláte?“

„Já?“ Marie ukázala na sebe.

„Vidíte tady někoho jinýho?!“ Babička mávala holí.

Marie zatahala Jaroslava za rukáv. Zašeptala.

„Zdrháme.“

Marie a Jaroslav se rozběhli.

Snídaně

Miloš leží v trávě. V noci mu byla pěkná zima. Má rýmu. Zhluboka se napije červené poezie. Nemá práci, nemá kde bydlet a navíc je po létě. Je to v pytli. Má hlad a žízeň. Kolem jde maminka s kočárkem. Osloví ji.

„Mladá paní, neměla byste něco k jídlu?“

„Mám tady tvrdý rohlíky pro kachny.“

„Nedala byste mi dva?“

Maminka vyndává z igelitového pytlíku dva rohlíky.

„Děkuju.“ Miloš hned jeden začíná chroupat.

„Jdete s mladym k řece, jo?“

„No jo, jdem se projít.“ Maminka urovnává peřinku.

„To vám závidim… Já mám dva dospělý syny. A víte, že jsem nebyl ani jednou s kočárkem?“

„Jak to?“

„Já chlastal jak duha… Ani jsem nevěděl, že je mám. Prošvih jsem v životě, co se dalo.“ Miloš vzdychne.

„A že se o vás nepostarají synové?“

„To víte, já na ně sral, teď mi to vracej. Štítěj se mě a já se ani nedivim.“ Miloš zapije tvrdý rohlík červenou poezií.

„Určitě vás mají rádi.“

„Ty? Ty mi ani nepřijdou na funus. I když funus to je pálka, toho já se ani nedožiju.“ Miloš se smutně zasměje.

„Ale to už člověku stejně může být jedno.“ Maminka vyndavá z peněženky dvacetikorunu. Podává ji Milošovi.

„Tumáte.“

Miloš nastavuje špinavou dlaň.

„Vy jste zlatá… Hlavně vám přeju, ať mladej nedopadne jako já.“

Miloš si krkne po snídani.

„Pardón.“

Smolík kachní slečny

Oťas. Jsem Oťas. Pro všechny tady. I kdyby mi sem vkráčel ředitel zeměkoule, budu pro něj Oťas a basta, tak to prostě mám. A nějaký nóbl serepetičky bych mu taky nepodstrojoval. Já sem tady s tim všim spokojenej. Všechny chlastíky jsou na svým místě – višňovka, zelená, rumík, fernetík - jen se to směje. Direktor ať si třeba táhne do kavárničky. Šudlám si vlhkym hadrem výčepní stůl a po vočku sleduju Jiřku, jak vzala poklízení pěkně vod podlahy. Občas hekne. Pokaždý do toho dává všechno. Kloužu mokrotou po výčepáku a užívám si to pozadí jak dva kmíny. Vždycky když krájí chleba a řízne do kmínovýho semínka, jdu blíž a jakože na voko kontroluju, jak má tlustý plátky, nasávám kmínovou vůni a celej se zachvěju. Vona teda servíruje ledacos a tak jako nikdo. Klobásky, buřtíky, párečky, se všim se mazlí jak s čerstvě vyprdnutym miminem. Jenže pro mě je to prostě Kmínová královna. Za voknem je modro a řeka kolem nás stejká jak řízný pivko. Vítejte U Otouše! Mezi náma a řekou se jak nevybarvený hádě klikatí nově vydlážděná cesta. Chodí a jezdí po ní ledajaký zvěrstvo. Nejvíc mě dostávaj hošánci se skejtama, cígama, kalhotama u kolen. Přídou si pro lahváč a pak ho půl dne cucaj, a dívaj se, jestli se všichni koukaj a pak šahaj do kapsy a člověk čeká, že vytáhnou nějakej poklad typu Všechny moudra světa v kostce. No samo, že se zmůžou tak na posmrkanej šnuptychl a tom v lepším případě na krabičku šprcek. Opravdu vzrůšo, chlapci! To se vám sice povedlo, ale já mám radši ženský, co to do nich vjelo a nejlíp poprvý. To jsou moje favoritky na týhle naší štrece. Na ty já koukám hrozně rád. Jenže to Jiřce nežvanim, nejsem zas takovej pičus. Jenže Jiřka je do nich většinou zabraná stejně, takže v tu chvíli se mý voči napasou bubnů, ani nemrknu. Vejráme voba. Opatrně našlapujou a maj takovej výraz, jako že na něco mimořádnýho káply. Hladěj si pupky, zastavujou se u nás na džusíky nebo nealko pivo. Seděj zasněný na lavici venku, zrůžovělý tváře, a Jiřina před ně staví džusík nebo to pito, jak jsem řek. Stojí na těch svejch pořádnejch nohách ve zdravotních punčochách a usmívá se na ty jejich balóny. To je další kouzlo Kmínový královny. Její nožky jsou jak prďácká země pro modrofialový řeky, říčky, potoky, co se rozlejvaj sem tam. Vona je z těch svejch křečáků nesvá, ale já bych je líbal a foukal na ně celý noce. To jsme řádili jak děcka na pouti, jéje! To moje veličenstvo mělo voči plný rošťáckejch jisker! No jo, ale když k nám žádnýho čápa ani vránu nezavály, začala Jiřka nosit dlouhou flanelovou košili a chodit brzo na kutě. Zbyla mi telka, ňákej ten lahváč a zob k tomu a následnej výtuh na gauči. Já na ňáký mražení nejsem a Jiřku na špitály taky moc neužije. Co má bejt, má bejt. Třeba všem kachnám taky pan chytrej na nebesích nenadělil bandu mladejch. Tuhle jsem viděl jednu rozjetou. Lezlo z ní všechno. Hned to mažu z kebule. Držim se s Jiřkou svýho a nezasírám si hlavu plackou, co ještě před momentem kejhala a zobala rohliky. Kachní slečna měla holt smolíka. A my? Prostě sme s Jiřkou tady a pěkně vobrušujem a mlžíme zaproblémovaný hlavinky vychlazenym zlatem, jako to dělá řeka se šutrama. A ta ví svý, přece jenom je to nějakym tim pátkem vověřená věc. Tak to tady spolu pytlíkujem, na podzim zapadáme listím, v zimě sněhem, na jaře jsme vobsypaný květama a na konci léta zas žloutnem. Tak to prostě U Otouše chodí.

Kavárna

Tak jako každé dopoledne sedí Kateřina v květovaných šatech v kavárně na rohu ulice. U vedlejšího stolu sedí muž v oranžovém ponču. Čte Dostojevského a pije zázvorový čaj. Venku je černá obloha a poprchává. Usrkává kávu a přemýšlí o životě. Hledá práci. Vlastně to není nějaké usilovné hledání. Jen se poohlíží. Zapaluje cigaretu. Vdechuje kouř. Přichází k ní číšník Marek. Usměje se na něho. On jí úsměv oplácí.

„Víno? Jako obvykle?“

„Jo, může být,“ odklepne popel.

O čem je život? Baví ji usrkávat kávu, pít víno, kouřit. Nebaví ji porozhlížet se po práci. Vlastně by chtěla být malá holka. Radovat se z duhy, z nových botiček, z toho, že se naučila číst. Když je člověk malý, pořád se dějí nové věci. Dospělost je pakárna. Marek jí přináší víno.

„Díky, Marku.“

„Není zač.“

Kateřina se napije vína.

„Výborný jako vždycky.“

Marek se zadívá ven.

„Tam se ale strhnul lijavec. Ale nevypadalo to.“

„Marku, pro co žiješ?“

Marek se tváří překvapeně.

„Já?“

„Vidíš tady někoho jinýho?“

Marek se zamyslí.

„Pro hezký chvilky s mojí holkou. Když jdem hrát bowling nebo jdem do kina, to je paráda. Teď se těšim, až mi tady padne, sednu si k telce, dám si hlavu do klína Simči… A ty?“

„Vlastně ani nevim… Třeba pro tuhle kavárnu?“

Marek se zachechtá.

„Děláš si prdel?!? No je fakt, že seš tady štamgast, ale to je přece dočasný.“

Marek odejde k výčepnímu pultu. Kateřina típne cigaretu a pro sebe zamumlá.

„Možná.“

Modelka

Oblékla si nové šaty. Každý den měla nové. Chodila po velkém domě. Všechno v něm bylo jen to nej. Uklízečka právě odešla. Vše se blýskalo. Před domem měla zaparkované auto. Mohla odjet do posilovny, plavat, na kafe s kamarádkou. Ale co by jí vyprávěla? Že žije v nádherném domě, nemusí hnout prstem, a dál? Pavla si vzala kvůli rodičům a bratrovi. Viděl jí na přehlídkovém mole a tak dlouho dotíral, až svolila a šla s ním na rande. Přijel před jejich bytovku v nejnovějším typu mercedesu. Bratr byl u vytržení. Matku a otce učaroval svým dokonalým vystupováním. Tak dlouho ji přemlouvali, že si ho vzala. Navečer přijde kuchařka a uvaří. Každý den spolu večeří. Pavel mluví o byznyse, ona přikyvuje a lehce se usmívá. Její úsměv má přece nejraději. Každý večer mají sex. Vzdychá. O víkendu vyrážejí na golf nebo zajde k rodičům a on je u milenky. Ví to a netrápí jí to.

Je dopoledne. Co bude dělat celý den? Co bude dělat zítra? Pozítří? Možná by si mohla pořídit psa. I když Pavel plánuje děti. Bude mít samozřejmě chůvu. Ta se nosí. Bosa se prochází na tlustém koberci. Dům voní novotou. Že by si zapnula televizi? Najednou si vzpomene na svůj starý kabát. Tak ráda ho nosila! Vyhrabe ho ve skříni. Lehne si na koberec a přikreje se s ním. Voní levnou voňavkou a starými časy.

SNY – NESPLNĚNO

Vesmír kolem mě sviští. Čeká, až ho stopnu. Takhle si blbnu a nikdo z těch nafintěnců ani vomšeláků co mě míhaj tady na chodníku, o tom nemaj ani páru. Planety, hvězdy, slunce, měsíce… Navozuju si v kebuli tuhle plující nekonečnost a je mi líp. Můj zaprášenej kutloch v králíkárně, poflakování kolem, příležitostný vykladačství v Hezku – najednou žádnej problém. Naopak výhra na miliontou! Jsem šťastnej, že mám tenhle svůj ubohej mozeček a že mi občas něco dojde. Nic extra, ale jsem vděčnej i za to. Tohle moje vegetování je pekelně bezvadný, i když sem tam i na hovno. Ale co když tady třeba zejtra končim? I to hovno má svou hodnotu. Já byl vždycky jen tady v tý naší prdeli. Nikde jsem nikdy nebyl. Tuhle naší kouli nemám moc prozkoumanou. Oceány, moře, pouště, cizokrajný vesnice, města – na to všechno se koukám z vejšky na netu. Ale řeku tady u nás v městečku - tu musim vidět každej den. Dejchám ty minikapky, co z ní vodstřikujou a zároveň se prolejvám ledovou točenou limčou u Otouše. Pivko vynechávám, to si dávám jen když mě naserou hovada, co do mě v Hezku pravidelně vjížděj plnejma košíkama nepotřebnejch kravin a nutně potřebuju votupit. Jak řikám. Po týhletý řekový terapii se cejtim zvenku i zevnitř, jak kdybych právě vylít z mámy. Totálně novej a čerstvej. Když ke mně pak ještě připluje zamilovanej kachní páreček s dětma, co maj peří jemný jak chmýří pampelišky… Oči mi zaslzej, cejtim v sobě mír a klid a všechno na naší kouli mi připadá pěkný a to nepěkný zas řešitelný, když existujou takový luxusní chvilky. Jenže na další limo už nemám a tak si ještě lehnu do trávy. Rvu jí stébla a čuchám z nich léto. Pak vypiju pár hluchavek a podívám se na papírek v kapse. Každý ráno, když piju instatní kafe, si píšu pár úkolů. Dneska – ½ CHLEBA, KNÍŽKA, UDĚLAT LOTOSOVÝ KVĚT. Chleba jsem zmáknul dopoledne při brigošce v Hezku, je vodškrtnutej, zbožňuju tyhle fajfky, stejně jako když Otouš dělá čárky pivek, tyhle fajfky jsou vlastně znak pro SPLNĚNO, možná bych si na papír moh někdy napsat SNY. Mám vůbec nějaký? Možná vidět moře, ale na to šetřim. Každej měsíc stovku. Mám to spočtený. Vodstřikující slaný minikapky by mě měly vošplouchnout za čtyři roky. Pojedu se zahrádkářema. S těma jsem byl jednou na baletu. Bylo to fantastický. Vůbec nevim, že bych dejchal. Cínovej vojáček obživ a pak nakonec zase ztuhnul. Pak jsem to rozdejchával snad měsíc. Lotosovej květ udělám večer – je to výborný, kór se zavřenejma vočima, ruce nahoru, dlaně k sobě a spustit za hlavu. V člověku křupne a je mu hej.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kachní městečko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.